Софи Кинсела
Сватбена нощ

Превод от английски: Антоанета Дончева-Стаматова, 2013

chitanka.info

Пролог
Артър

Младежи! Все бързат, все препират и все държат да получат всички отговори сега и веднага. Бедни, измъчени същества. Изтощават ме.

Винаги им казвам: „Не се връщайте! Никога повече не се връщайте!“.

Младостта си е все там, където сте я оставили, и точно там трябва да си остане. Всичко, което си е заслужавало да вземете в пътешествието си през живота, вече сте го взели.

Повтарям това вече двайсет години, обаче някой чува ли ме? Чува ме, трънки. Ето го още един. Идва. Пухти и въздиша, докато се катери по хълма. Като го гледам, към края на трийсетте е, миличкият. Изглежда приятен на фона на яркосиньото небе. Прилича ми малко на политик. Политик ли казах? Не, може би на филмова звезда.

Не си спомням физиономията му. Не че това значи нещо. Аз и собственото си лице вече не помня, когато го мерна в огледалото. Забелязвам как погледът му оглежда обстановката и ме зърва седнал под любимото ми маслиново дръвче.

— Артър? — пита рязко.

— Същият.

Набързо му вземам мярката. Изглежда заможен. Носи един от онези пуловери със скъпарските емблеми. Сигурно ще издържи да ми прави компания за няколко двойни скоча — като го гледам колко е як, изобщо няма да ги усети.

— Вероятно желаете едно уиски — изричам любезно. Никога не вреди овреме да насочиш разговора по посока на най-важното.

— Не искам уиски! — сопва се той. — Искам да знам какво стана.

Прозявката ми се изплъзва от устата ми, преди да съм успял да я спра. Толкова предсказуеми! Искал да знае какво е станало. Поредният търговски банкер в криза на средната възраст, завръщащ се в младостта си. На местопрестъплението. „Остави миналото там, където е! — ще ми се да му кажа. — Обърни се! Върни се в зрелия си и пълен с проблеми живот, защото няма да го оправиш тук!“

Но той няма да ми повярва. Винаги така става.

— Скъпо момче — изричам тихо — просто си пораснал! Ето какво е станало!

— Не! — отсича нетърпеливо той и изтрива потното си чело. — Не разбирате! Идвам при вас по изключително важна причина! Изслушайте ме! — Прави няколко крачки към мен. Забележителна височина. Целенасоченост, изписана по красивото му лице. — Изключително важна! — повтаря. — Не мислех да се замесвам, но не се сдържах. Трябва да го направя! Искам да знам точно какво стана…

Първа глава
Лоти

Двайсет дена по-рано

Купих му годежен пръстен. Грешка ли направих?

Така де, не точно женски пръстен. Обикновена халка с миниатюрно диамантче, за която момчето в магазина ме нави. Ако Ричард не харесва диаманти, винаги може да обърне пръстена надолу, за да не се вижда.

Или изобщо да не го носи. Да си го държи на нощното шкафче, в кутийка или каквото иска там.

Или аз бих могла да си го взема обратно и никога повече да не споменавам за него. Всъщност, колкото повече мисля за този пръстен, толкова повече се разубеждавам да му го давам. Но, от друга страна, ми е тъпо, че той няма да получи нищо. Мъжете не печелят почти нищо, когато правят предложение за брак. Иначе са длъжни да помислят за обстановката, после да паднат на едно коляно, след това да зададат големия въпрос и на всичко отгоре — да купят пръстен! А от нас какво се очаква? Просто да кажем „да“.

Или „не“, разбира се. Какъвто е случаят.

Питам се каква ли част от предложенията за брак завършват с „да“ и каква — с „не“. Отварям автоматично уста, за да споделя тази своя мисъл с Ричард, но после побързвам да я затворя. Глупачка.

— Да? — поглежда ме въпросително Ричард.

— О, нищо! — светва лицето ми. — Просто… страхотно меню!

Чудя се дали вече ми е купил пръстена. Не че това е толкова важно. От една страна, би било приказно романтично, ако го е направил. От друга, би било приказно романтично да изберем пръстена заедно.

Както и да се развият нещата, все е добре.

Отпивам от водата си и се усмихвам влюбено на Ричард. Седим на масичка в ъгъла, с изглед към реката. Намираме се в един нов ресторант на Странд, малко по-нагоре от хотел „Савой“. Черно-бял мрамор, старовремски полилеи и столове в бледосиво. Елегантно, но не безвкусно. Перфектното място за обедно предложение за брак. Аз съм облечена в скромното облекло на бъдеща булка — бяла риза и щампована пола. Охарчих се и за сексапилни дълги чорапи с лепки — в случай че решим след това да циментираме годежа. Никога досега не съм носила подобни чорапи. Но, от друга страна, и никога досега не са ми правили предложение за брак.

Ами ако е резервирал стая в „Савой“?

Не, Ричард не се изхвърля толкова. Никога не би направил нещо абсурдно, нещо извън рамките на приемливите разноски. Приятен обяд — да. Скъпа хотелска стая — не. В което няма нищо лошо.

Изглежда нервен. Непрекъснато си играе с ръкавелите си, поглежда през минута телефона си и върти водата в чашата си. Когато ме вижда, че го наблюдавам, също ми се усмихва.

— Е?

— Е?

Сякаш говорим шифровано, непрекъснато заобикаляйки главния въпрос. Аз оправям за пореден път салфетката си и се намествам на стола. Това очакване става непоносимо. Защо не вземе да изплюе камъчето и да приключваме?

Е, нямах предвид точно това. Така де. Все пак не става въпрос за поставяне на ваксина. Това е… Какво е всъщност? Това е начало. Първа стъпка. Ние двамата, заедно, потеглящи към своето велико приключение. Защото искаме да продължим през живота като отбор. Защото не се сещаме за никого другиго, с когото бихме желали да споделим това пътешествие. Защото аз обичам него и той обича мен.

Очите ми вече се навлажняват. Божичко, безнадеждна съм! Такава съм вече дни наред, още откакто си дадох сметка какво иска да ми каже.

Ричард, милият, ми е доста несръчен. Имам предвид в добрия смисъл на думата. Директен е, никога не увърта и не обича да играе игрички. (И слава богу!) Не обича също така и да прави някакви велики изненади. За последния ми рожден ден например цяла вечност намекваше, че подаръкът му ще бъде изненадващо пътешествие, което си беше много добре, защото така имах възможността да си извадя сакчето и да хвърля в него някои неща.

Въпреки че накрая все пак ме свари неподготвена, защото не беше пътуване през уикенда, както предполагах. Беше билет за влака за Страуд, който той ми бе изпратил по куриер без никакво предупреждение, точно на обяд на рождения ми ден, който се падаше в средата на седмицата. Оказа се, че Ричард тайно бе уговорил с шефа ми да ми даде два дена отпуск. А когато накрая пристигнах в Страуд, една кола ме отведе до най-възхитителната вила в Котсуолдс[1], където той вече ме чакаше пред запалената камина със застлана край огъня кожа. (Ммммм! Мога само да кажа, че сексът пред запалена камина е най-хубавото нещо на този свят! С изключение на онази искра, която хвръкна право върху бедрото ми. Но няма значение. Нищожна подробност.)

Затова, когато и този път започна да прави намеци, не може да се каже, че не го разбрах. Намеците изобщо не бяха дискретни — бяха по-скоро като огромни пътни знаци край магистралата, всички до един крещящи: „Скоро ще ти направя предложение!“. Първо, посочи точно тази дата и я обяви като „специален обяд“. После заговори за някакъв „важен въпрос“, който трябвало да ми зададе, и почти намигна (което аз, разбира се, се направих, че не забелязвам). После започна да ме подпитва дали съм харесвала фамилията му — Финч. (Всъщност наистина ми харесва. Така де, не че няма да ми е странно да не се казвам повече Лоти Грейвни, но не бих имала нищо против да бъда и госпожа Лоти Финч.)

Почти ми се прииска да можеше да бъде по-прикрит и това да бе истинска изненада. Но, от друга страна, поне така знаех да си направя маникюр.

— Е, Лоти, взе ли решение? — вдига поглед към мен Ричард с онази негова топла усмивка и стомахът ми се преобръща. За момент си помислих, че е решил да играе и че тъкмо това е предложението му.

— Ъхъммм… — свеждам очи аз, за да скрия объркването си.

Разбира се, че отговорът ми ще бъде „да“. Едно голямо, радостно „да“. Все още не мога да повярвам, че стигнахме дотук. Брак! Представяте ли си само — брак! През трите години, в които с Ричард сме заедно, аз съзнателно избягвах теми от рода на брак, обвързване и други подобни (като деца, къщи, дивани, подправки в саксии). Може да се каже, че живеем заедно у тях, макар че аз все още пазя апартамента си. Двойка сме, но по Коледа всеки от нас отива при своите роднини. Засега сме на този етап.

Още към края на първата година вече знаех, че и на двамата ни е добре заедно. Знаех, че го обичам. Виждала съм го в най-добрата му светлина (изненадващото пътуване за рождения ми ден, както и онзи път, когато минах с колата през крака му, а той дори не ми се развика), както и в най-лошата (инатливо отказващ да попита за посоката, когато пътувахме към Норфък и джипиесът ни се развали — обикаляхме пътищата като луди калинки цели шест часа). И въпреки това исках да бъда с него. И той беше мой. Ричард не е от онези мъже, които се изхвърлят. Точно обратното — премерен и предпазлив е. Понякога, когато имаш чувството, че не те слуша, той изведнъж се оживява и разбираш, че през цялото време е бил нащрек. Като лъв — уж заспал в сянката на дървото, но готов всеки момент да скочи върху плячката си. Докато аз съм по-скоро газела — непрекъснато подскачам насам-натам. Двамата се допълваме. Точно както в природата.

(Но не в смисъл на хранителна верига, естествено. В метафоричен смисъл.)

И така, само след една година вече бях наясно, че той е мъжът на моя живот. Но освен това бях наясно и с онова, което би се случило, ако стъпя накриво. Опитът ми показва, че думата „брак“ е като ензим. Предизвиква всевъзможни видове реакции в една връзка, но най-вече от разграждащия се тип.

Вижте какво стана с Джейми — първият ми сериозен приятел за по-дълго време. Двамата си живеехме щастливо цели четири години, но веднъж съвсем случайно подхвърлих, че родителите ми са се оженили на същата възраст, на която сме и ние (тогава той беше на двайсет и шест, а аз — на двайсет и три) — и всичко свърши. Само една неволно изпусната фраза. При което него го подгони паниката и заяви, че трябвало да си дадем „почивка“. Почивка от какво? До този момент всичко си ни беше наред. Очевидно той имаше нужда да си почине от риска да чуе отново думата „брак“. И това безсъмнено го бе подплашило дотолкова, че не се осмели да ме види дори на едно кафе — от страх, че устата ми пак би започнала да оформя тази кошмарна дума.

Още преди края на въпросната „почивка“ той вече се бе хванал с една червенокоска. Нямах нищо против, защото аз пък към този момент вече бях срещнала Шеймъс. Шеймъс със сексапилния, напевен ирландски глас. И до днес нямам представа какво се обърка с него. Бяхме луднали един по друг за близо година (луднали в смисъл на секс по цяла нощ и нищо друго няма значение), докато изведнъж, най-неочаквано, всяка вечер започнахме да се караме. Само за двайсет и четири часа минавахме от възбуда към тотално изтощение. Средата стана абсолютно токсична. Твърде много срещи на високо равнище в стил „Накъде сме се запътили?“ и „Какво искаме от нашата връзка?“. Което в крайна сметка ни съсипа. Окретахме още една година, но когато се обърна назад, тази втора година от връзката ми с Шеймъс ми прилича на огромно мастилено петно в моя живот.

А после се появи Джулиан. С него продължи също две години, но така и не се получи. Беше нещо като зачатък на връзка. Сигурно защото и двамата работехме твърде много. Наскоро бях започнала в „Блей Фармасютикълс“ и непрекъснато обикалях страната. Той пък се опитваше да стане партньор в счетоводната си фирма. Даже не съм сигурна, че наистина сме скъсали — просто лека-полека се отдалечихме. И до днес продължаваме да се виждаме от време на време, просто като приятели, но и при двама ни е едно и също — не знаем какво и къде точно се обърка. Преди около година той дори ме покани на среща, но тогава се наложи да му кажа, че вече си имам сериозен приятел и съм много щастлива. Имах предвид Ричард. Мъжът, когото страстно и дълбоко обичам. Мъжът, който сега седи срещу мен с годежен пръстен в джоба си (може би).

Ричард определено е най-готиният от всичките ми гаджета. (Може и да съм леко пристрастна, но наистина смятам, че е великолепен). Труди се здраво като медиен анализатор, но не е вманиачен по работата си. Не е богат колкото Джулиан, но на кого му пука?! Енергичен и забавен е, а освен това има един особен, гръмогласен смях, който оправя и най-мрачното ми настроение. Откакто веднъж ходихме на пикник и аз му направих венец от маргаритки, ме нарича гальовно „Дейзи“[2]. Понякога губи самообладание пред хората, но какво от това? Никой не е съвършен. Когато погледна назад към връзката ни, не виждам никакво тъмно петно — както стана с Шеймъс, нито пък празно пространство — както се случи с Джулиан. Виждам само мелодраматичен музикален клип — със синьо небе и усмивки, щастливи мигове. Близост. Смях.

А сега двамата се намираме в кулминационния момент на този клип. В онзи момент, когато той прикляква на едно коляно, поема си дълбоко дъх и…

Божичко, толкова ми е притеснено за него! Искам всичко да мине по ноти. Искам някой ден да мога да казвам на децата ни, че в деня, в който баща им ми е направил предложението, отново съм се влюбила в него.

Нашите деца. Нашият дом. Нашият живот.

И докато мисълта ми препуска из тези картини, усещам дълбоко в себе си някакво освобождение. Готова съм за този момент. Вече съм на трийсет и три години и съм готова. През целия си съзнателен зрял живот съм се стремяла да избягвам темата за брака. Приятелите ми са същите. За нас тази тема е като местопрестъпление, обградено с жълта полицейска лента — ВЛИЗАНЕТО ЗАБРАНЕНО. Просто не пристъпваш от другата й страна, защото, ако го направиш, проваляш всичко и гаджето ти те изхвърля.

Но сега няма какво да проваля. Буквално усещам с кожата си любовта, която тече между нас, през цялата маса. Иска ми се да сграбча ръцете на Ричард. Иска ми се да го приема в обятията си. Той е прекрасен човек, наистина прекрасен! Имам голям късмет! След четирийсет години, когато и двамата сме сбръчкани и побелели, може би ще се разхождаме ръка за ръка по Страуд, ще си спомняме за този ден и ще благодарим на Бога, че сме се намерили един друг. Така де, какви са шансовете в този свят на непознати да срещнеш сродната си душа, а? Любовта е толкова рядко явление! Тя си е истинско чудо и…

Божичко, примигвам, за да премахна сълзите си!

— Лоти? — поглежда ме притеснено Ричард, забелязал навлажнените ми очи. — Хей, Дейзи, добре ли си, скъпа? Какво става?

Въпреки че с Ричард съм се старала винаги да бъда искрена — или поне много по-открита, отколкото с предишните си приятели — съм наясно, че не е никак добра идея да разкриваш целия си мисловен процес пред един мъж. Флис, по-голямата ми сестра, казва, че разсъждавам в холивудски краски, затова трябвало да не забравям, че другите хора не чуват романтичните трели на цигулките, които звучат в моята глава.

— Извинявай! — попивам деликатно очите си. — Нищо особено. Просто ми се щеше да не заминаваш.

Тази вечер Ричард заминава в командировка в Сан Франциско. Вярно, само три месеца са (а можеше да бъде и по-зле), но въпреки това ще ми липсва. Всъщност единствената мисъл, която ще ми дава утеха през това време, е, че трябва да организирам сватба.

— Миличко, не плачи! Не мога да го понеса! — протяга нежно ръка към мен той. — Ще си говорим по скайп всеки ден!

— Да, знам — стисвам в отговор ръката му. — Ще те чакам.

— Въпреки че вероятно би било добре да не забравяш, че в офиса ми всички могат да чуят онова, което ми казваш, включително и шефът ми.

Само лекият проблясък в очите му издава, че той ме подкача. Последният път, когато беше в командировка и си говорихме по скайп, аз започнах да му давам съвети как да се оправя с кошмарния си началник, напълно забравила, че офисът му е открит и че въпросният кошмарен началник би могъл да мине покрай бюрото на Ричард всеки момент. (За щастие не мина.)

— Благодаря за напомнянето — свивам рамене, симулирайки пълно неведение.

— Освен това биха могли и да те видят. Затова би било добре да не забравяш, че не е препоръчително да бъдеш чисто гола пред камерата.

— Добре де, няма да съм чисто гола — съгласявам се аз. — Ще бъда по прозрачен сутиен и бикини. Скромничко.

Ричард се ухилва и стисва още по-силно ръцете ми.

— Обичам те! — Гласът му е нисък, топъл и ме разтапя цялата. Никога няма да се уморя да го слушам да ми повтаря тези думи.

— Аз също.

— Всъщност, Лоти… — прочиства гърло той. — Трябва да те попитам нещо…

Вътрешностите ми ще експлодират. Лицето ми е застинало в очакване, докато мислите ми се вихрят във всички посоки. О, боже… Той го прави… Целият ми живот ще се промени… Концентрирай, се, Лоти… Наслади се на мига… Мамка му! Какво става с крака ми?

Вторачвам се ужасено в крака си.

Който е измислил тези секси чорапи, дето уж се залепяли за бедрото, е пълен лъжец и трябва да отиде веднага в ада, защото единият от чорапите ми изобщо не е останал залепен! Свлякъл се е по крака ми, а лепящата му лента виси като сопол от бедрото ми. Кошмар!

Не мога да приемам предложение за брак в този вид! Не мога да прекарам целия остатък от живота си в мисли от рода на: Беше толкова романтичен момент! Жалко само за чорапа ми!.

— Извинявай, Ричард! — прекъсвам го решително. — Само минутка…

Привеждам се дискретно и дръпвам нагоре чорапа си — но рехавата тъкан се къса в ръката ми. Чудничко! Сега вече си имам по крака и люлееща се лепка, и дрипи. Не мога да повярвам, че предложението за брак, което очаквам, ще бъде съсипано от някакъв чорапен проблем! Трябваше да си остана по боси крака, както мислех първоначално.

— Наред ли е всичко? — оглежда ме леко сащисано Ричард, когато се измъквам изпод масата.

— Трябва да отида да си напудря носа — промърморвам. — Съжалявам. Можем ли да сложим нещата на пауза? Само за една наносекундичка?

— Добре ли си?

— Напълно — смотолевям, зачервена като домат. — Просто… малък фал с тоалета. Не искам да ме виждаш така. Би ли извърнал очи, ако обичаш?

Ричард послушно извръща глава. Аз бутвам назад стола си и притичвам бързичко през ресторанта, без да обръщам внимание на учудените погледи на останалите гости. Няма никакъв смисъл да се опитвам да го прикривам. Чорапът си виси.

Влизам с гръм и трясък в дамската тоалетна, изхлузвам обувката си, а след нея и тъпия чорап, а после се поглеждам в огледалото. Сърцето ми тупти като бясно. Не мога да повярвам, че току-що сложих предложението за брак, което толкова дълго съм чакала, на пауза!

Имам чувството, че и времето е на пауза. Застинало. Сякаш сме в един от онези научнофантастични филми и Ричард е замръзнал на място, а аз разполагам с цялото време на света да мисля дали искам, или не искам да се омъжа за него.

Което, очевидно, не ми е необходимо, защото отговорът ми отдавна е ясен: да.

Към мен се обръща русо момиче с лента за коса с мъниста и червило в ръка. Представям си колко странно изглеждам в очите й, застанала неподвижно с обувка в едната ръка и чорап — в другата.

— Кошчето е ей там! — кимва тя. — Добре ли си?

— Да, благодаря — отговарям и внезапно се изпълвам с неистовото желание да споделя с някого радостта си от този момент. — Приятелят ми тъкмо ми прави предложение!

— Хайде бе! — извикват в хор всички жени пред огледалата и се обръщат към мен.

— Какво искаш да кажеш с това „тъкмо“? — пита анорексично червенокосо момиче в розово със свити вежди. — Каза ли: „Ще се…“?

— Започна, но точно тогава настъпи тази чорапена катастрофа — обясних спокойно аз. — Затова го оставих на пауза.

— На пауза ли? — провиква се изумено друга жена.

— Ако бях на твое място, не бих се бавила тук — отсича червенокосата. — Не трябва да му даваш възможност да променя решението си!

— Колко вълнуващо! — изписква русото момиче. — Може ли да гледаме? Може ли да ви снимам?

— После ще го качим в „Ютюб“! — допълва възбудено приятелката й. — А наел ли е нещо — флашмоб или нещо от този род?

— Ами, не мисля…

— Как работи това чудо? — прекъсва ни властно възрастна жена с побеляла коса, размахвайки ядосано ръце под автоматичния дозатор за течен сапун. — Защо изобщо измислят тези машинки? Какво му е лошото на добрия стар сапун?

— Ето така, лельо Дий — отвръща успокоително червенокосото момиче. — Ръцете ти са твърде високо.

Събувам и другата си обувка, смъквам и втория си чорап и тъй като така и така съм тук, бръквам в чантата си за лосиона за ръце, за да си намажа краката. Не искам, когато си спомням за този велик момент, да си мисля: Беше толкова романтично! Жалко само за сухите ми крака! А след това вадя телефона си. На всяка цена трябва да изпратя съобщение на Флис. Набирам набързо:

Той го прави!!!

И само миг по-късно идва и отговорът:

Не ми казвай, че ми пишеш по средата на предложението!!!

В тоалетната съм. За малко.

Вълнуващи новини!!! Ще бъдете страхотна двойка! Целуни го от мен! ххх

Непременно! Ще се чуем по-късно. ххх

— Кой точно е твоят? — пита русото момиче, докато си прибирам телефона. — Искам да го видя! — Изстрелва се от тоалетната, а само след две секунди се връща и започва да пищи: — Божичко, видях го! Онзи с тъмната коса в ъгъла, нали? Фантастичен е! Хей, оправи си спиралата, размазана е! — И ми подава писалка за изтриване на грим. — Искаш ли да ти помогна с оправянето на грима?

— Благодаря! — усмихвам й се приятелски и започвам да трия миниатюрните петънца от черната спирала под очите си. Чупливата ми кестенява коса е вдигната на кокче и внезапно се питам дали да не я пусна да се пилее по раменете ми за великия миг.

Не, твърде мелодраматично. Вместо това измъквам само няколко къдрици отпред и оглеждам за последен път лицето си. Червило — приятен корал. Сенки — блестящо сиво, за да открои сините ми очи. Руж — да се надяваме, че няма да има нужда от освежаване, тъй като и без това ще се изчервя от вълнение.

— Ще ми се и моят приятел да поиска да ми предложи — отбелязва дългокосо момиче в черно, загледано замечтано в мен. — Какъв е номерът?

— Нямам представа — отговарям, макар да ми се иска да мога да й кажа нещо полезно. — Може би защото сме заедно от доста време, знаем, че сме съвместими, обичаме се…

— Така сме и ние с моя приятел! Живеем заедно от сума ти време, сексът е страхотен, всичко е страхотно, но…

— Не го притискай! — намесва се мъдро русото момиче. — Ами споменавам го само веднъж годишно — промърморва дългокосото момиче и свежда нещастно очи. — Обаче той винаги става заядлив и бърза да смени темата. Какво да правя, кажете де? Заедно сме вече шест години и…

— Шест години?! — обажда се внезапно възрастната жена откъм машината за сушене на ръце. — Ти наред ли си бе, момиченце?!

Момичето с дългата коса се изчервява.

— Всичко си ми е наред — отговаря. — Освен това водим личен разговор.

— Личен, да бе! — махва възрастната жена. — Всички ви чуват!

— Лельо Дий! — възкликва червенокосата и ни поглежда с видимо неудобство. — Моля те, млъкни!

— И защо да мълча, Ейми? — вирва гордо брадичка старицата. — Мъжете са животни. В мига, в който докопат плячката си, я изяждат и заспиват. А ти си му поднесла плячката на тепсия! Какво искаш повече?

— Нещата не са чак толкова прости — промърморва ядосано момичето с дългата коса.

— По мое време мъжете се женеха, защото искаха секс. Това си беше достатъчно добър мотив за брак, не мислите ли? — изсмива се старицата. — А вие днес спите заедно, живеете заедно и едва тогава започвате да се надявате на годежен пръстен! Правите всичко отзад напред. — Грабва чантата си и допълва: — Хайде, Ейми! Какво чакаш още?

Ейми ни поглежда извинително, а след това тръгва послушно след леля си. Всички се споглеждаме. Откачена дъртофелница.

— Не се тревожи — стисвам успокояващо ръката на дългокосото момиче. — Сигурна съм, че всичко ще се нареди. — Иска ми се да предам радостта си на целия свят. Искам всички хора по света да имат късмета, който споделяме с Ричард — да открият идеалния за тях човек и да го разберат навреме!

— Да, права си — кимва момичето и прави видимо усилие да се овладее. — Да се надяваме, че ще стане така. Е, на вас желая щастлив семеен живот!

— Благодаря! — кимвам и връщам писалката за изтриване на грим на русото момиче. — Така. Тръгвам. Пожелайте ми късмет!

Излизам от дамската тоалетна и оглеждам препълнения ресторант. Имам чувството, че току-що съм натиснала бутона за действие. Ето го Ричард, застанал в абсолютно същата поза, в която го оставих. Дори не си е проверявал телефона. Очевидно е точно толкова фокусиран върху този момент, колкото съм и аз. Най-специалният момент в нашия живот.

— Извинявай още веднъж — промърморвам, плъзвам се в стола си и го дарявам с най-топлата си и любяща усмивка. — Ще продължим ли сега оттам, където спряхме?

Ричард ми връща усмивката, обаче аз усещам, че е позагубил инерция. Очевидно ще се наложи да върнем малко лентата.

— Днес е много специален ден — започвам окуражаващо. — Не мислиш ли?

— Така е — кимва той.

— Този ресторант е прекрасен! — обгръщам с жест обстановката. — Идеалното място за… важен разговор.

Отпуснала съм небрежно ръцете си на масата и точно както възнамерявах, Ричард ги поема в своите. Поема си дълбоко дъх и се смръщва.

— Като стана въпрос за това, Лоти, исках да те попитам нещо. — Погледите ни се срещат. — Не мисля, че ще бъде кой знае колко изненадващо за теб, но…

О, боже! Ето, започва се!

— Да? — почти изграквам от притеснение аз.

— Желаете ли хляб?

Ричард подскача ужасено и аз вдигам глава. До масата ни стои сервитьор, когото изобщо не сме забелязали. И преди да разбера, Ричард вече е пуснал ръцете ми и говори за черен хляб. Идва ми да изсипя цялата кошничка с хляб върху главата на сервитьора. Не се ли досеща какво става? Не ги ли обучават да забелязват подобни неща по масите?

Веднага забелязвам, че Ричард е значително стреснат. Глупав сервитьор! Как смее да разваля великия момент на моя приятел?!

— Е? — подканям го окуражаващо в мига, в който сервитьорът се изпарява. — Имаше някакъв въпрос към мен?

— О, да — Ричард се фокусира върху мен и си поема дълбоко дъх. И после лицето му отново сменя физиономията си. Обръщам се изненадано — но само за да видя поредния сервитьор до нас. Е, от друга страна, какво друго да очаква човек в един ресторант, нали така?

И двамата си поръчваме нещо — лично аз изобщо не знам какво — след което сервитьорът се изпарява. Но вече си знам, че след него ще се появи още един. Изпълвам се със съчувствие към Ричард. Как би могъл да направи предложение при тези обстоятелства? И как изобщо го правят мъжете?

Не мога да не му се усмихна горчиво, отбелязвайки:

— Е, не ти е ден, нали?

— Не особено.

— Сервитьорът за вината ще се появи всеки момент — изтъквам.

— Тук е като на площад „Пикадили“ — промърморва недоволно той, а аз се изпълвам с топло чувство на съпричастност към чувствата му. В тази работа сме заедно. На кого му пука кога точно ще направи предложението? Защо пък моментът трябва да бъде идеален, режисиран? — Да си поръчаме ли шампанско? — предлага той.

Не мога да се сдържа да не му се усмихна съзаклятнически.

— Няма ли да бъде малко… преждевременно! — отбелязвам деликатно.

— Е, зависи — повдига вежди той. — Ти ми кажи! Подтекстът е толкова очевиден, че не знам дали да се разсмея, или да го прегърна.

— Ами в такъв случай… — правя сладостно дълга пауза, за да удължа момента и за двама ни. — Да. Отговорът ми ще бъде да!

Челото му се отпуска и забелязвам, че напрежението му спада. Наистина ли си е мислел, че може да кажа не? Божичко, толкова непретенциозен, толкова мил човек? Малеее! Ще се женим!

— От все сърце, Ричард, да! Казвам да! — допълвам за по-сигурно, но гласът ми внезапно се разтреперва. — Надявам се, знаеш колко много значи това за мен! Това е… Направо не знам какво да кажа!

Ръката му стисва моята, сякаш си разменяме информация, известна само на нас двамата. Почти съжалявам двойките, които са принудени да говорят, за да се разберат. Те не притежават връзката, която съществува между нас.

За момент и двамата оставаме безмълвни. Усещам как ни обгръща огромният облак на щастието. И искам този облак никога да не ни напуска. Вече виждам в бъдещето — как боядисваме къщата, как тикаме бебешката количка, как украсяваме коледната елха с малките си сладури… Родителите му може би ще пожелаят да ни дойдат на гости за Коледа, в което няма нищо лошо, защото аз обожавам родителите му. Всъщност първото нещо, което ще направя, когато обявим официално годежа си, ще бъде да отида при майка му в Съсекс. Тя ще се радва да помогне за организирането на сватбата и всичко ще бъде така, сякаш отново си имам собствена майка.

Толкова много възможности! Толкова много планове! Толкова много прекрасен живот заедно!

— Така — кимвам накрая и лекичко разтривам пръстите му. — Доволен ли си? Щастлив?

— Не бих могъл да бъда по-щастлив — отвръща той и също погалва ръката ми.

— Мисля за това от цяла вечност — въздъхвам доволно. — Но никога не съм мислела, че… Никой не може да си представи какво би чувствал в подобен момент, не мислиш ли?

— Разбирам какво имаш предвид — кимва той.

— Никога няма да забравя този ресторант. Винаги ще помня начина, по който изглеждаш точно сега! — измърквам и стисвам ръката му още по-силно.

— Аз също — изрича простичко той.

Едно от нещата, които много обичам в Ричард, е, че той може да каже много само с един поглед встрани или накланяне на главата. И не е необходимо да говори много, защото аз го разбирам и без думи.

Забелязвам, че дългокосото момиче ни наблюдава от другия край на ресторанта и не мога да не й се усмихна. (Не победоносно, разбира се, защото ще я обидя. Усмивка на смирение и благодарност.)

— Вино за вашата маса, мадмоазел? Сър? — Появява се сомелиерът и аз го поглеждам със светнало лице.

— Мисля, че имаме нужда от шампанско! — изричам.

— Разбира се! — връща ми усмивката той. — Шампанското на заведението или може би една бутилка прекрасен „Рюинар“ като за специален случай…

— Нека да бъде „Рюинар“! — не се сдържам аз, нетърпелива да споделя радостта си. — Защото този ден е много специален за нас! Току-що се сгодихме!

— Мадмоазел! — грейва лицето на сомелиера. — Поздравления! И на вас, сър!

В този момент двамата се обръщаме едновременно към Ричард. Но за мое изумление той изобщо не е успял да усети духа на момента. Зяпа ме така, сякаш съм призрак. Но защо изглежда толкова уплашен? Какво става?

— Какво… — започва с гъгнив глас той. — Какво искаш да кажеш?

И внезапно си давам сметка защо се е уплашил толкова. Разбира се. Кой, освен мен да развали изненадата!

— Ричард, извинявай! Сигурно искаше да кажеш първо на родителите си, нали? — стисвам ръката му. — Напълно те разбирам. Значи няма да казваме на никого другиго, обещавам!

— Какво да казваме? — ококорва широко очи срещу мен той. — Лоти, но ние не сме сгодени!

— Ама… — поглеждам го несигурно. — Нали току-що ми предложи?! И аз приех!

— Не, не съм ти предлагал! — отсича рязко той и буквално изтръгва ръката си от моята.

Ясно. Един от двама ни тук полудява, само че не знам кой. Сомелиерът се оттегля тактично и с периферното си зрение забелязвам как връща обратно сервитьора с хляба, който отново идва към нас.

— Лоти, много съжалявам, но нямам никаква представа какви ги говориш! — изтърсва Ричард и плъзва пръсти в косата си. — Не съм говорил нито за брак, нито за годеж, нито за каквато и да било от този род!

— Ама… нали именно това имаше предвид? Когато поръча шампанско и ми каза: „Ти ми кажи“ и аз ти отговорих: „От все сърце, да!“. Беше дискретно, но много красиво!

Вторачила съм се в него, копнеейки той да се съгласи, жадувайки той да почувства онова, което чувствам и аз. Обаче той изглежда още по-объркан и през сърцето ми внезапно преминава болка.

— Искаш да кажеш… че не това си имал предвид, така ли? — гърлото ми е толкова стегнато, че едва приказвам. Не мога да повярвам, че това се случва на мен! — Не си имал намерение да ми правиш предложение, така ли?

— Лоти, аз не съм ти правил предложение! — натъртва ядосано той. — И точка!

Защо трябва да крещи толкова високо?! Всички глави започват да се обръщат към нас.

— Окей, схванах — кимвам и разтривам нос със салфетката си. — Не е необходимо да съобщаваш на целия ресторант.

Унижението се стоварва върху мен на вълни, на вълни. Вцепенявам се. Но как стана така? Как можах да схвана нещата толкова погрешно?!

И щом не ми прави предложение, тогава защо не ми прави предложение?

— Нищо не разбирам — започва да си мърмори Ричард, почти на себе си. — Никога не съм казвал нищо подобно, никога не сме го обсъждали…

— Напротив, каза много неща! — парирам го аз, изпълнена с болка и възмущение. — Каза, че си организирал „специален обяд“…

— Но той наистина е специален! — казва отбранително той. — Все пак утре заминавам за Сан Франциско!

— И освен това ме попита дали харесвам фамилията ти! Твоята фамилия, Ричард!

— Играехме на една игра в офиса — поглежда ме слисано Ричард. — Нищо особено!

— И освен това каза, че искаш да ми зададеш някакъв „важен въпрос“!

— Не важен въпрос — поклаща глава той. — Просто въпрос.

— Аз обаче чух „важен въпрос“!

Между нас се настанява напрегната тишина. Щастливият облак отдавна е отлетял. Холивудските цветове и музиката ги няма. Сомелиерът тактично плъзва листата с вината на масата ни и се отдалечава.

— Добре тогава, какъв е този не особено важен, среден по значение въпрос?

— Вече няма значение. Забрави! — смотолевя Ричард, очевидно чувствайки се в капан.

— Хайде де, кажи ми!

— Окей — въздъхва накрая той. — Мислех да те питам какво да правя с натрупаните си въздушни мили. Да планираме някакво пътуване, а? Какво ще кажеш?

— Въздушни мили ли? — не успявам да сдържа възмущението си аз. — Резервирал си специална маса и се канеше да поръчаш шампанско само заради някакви си въздушни мили!

— Не! Искам да кажа… — мига уплашено той. — Лоти, чувствам се ужасно заради всичко това! Нямах абсолютно никаква представа, че…

— Но нали току-що проведохме цял разговор за това, че сме сгодени?! — продължавам, но вече без да сдържам сълзите си. — Аз галех ръката ти и ти казвах колко съм щастлива, и как никога няма да забравя този момент, а ти се съгласи с мен! За какво, според теб, съм говорила, а?!

Погледът на Ричард започва да шари така, сякаш търси откъде да избяга.

— Ами… мислех си, че… — проточва. — Че говориш за разни неща и…

— За разни неща ли? — кокоря се срещу него аз. — За какви неща по-точно?

С още по-отчаяна физиономия и отпреди Ричард прави внезапно признание:

— Истината е, че невинаги съм наясно за какво говориш. Затова понякога аз просто… кимам в знак на съгласие.

Кимал в знак на съгласие ли?

Вторачвам се слисана в него. А аз си мислех, че между нас има специална връзка, че се разбираме само от един поглед. Мислех си, че имаме наш таен шифър! А през всичкото време той просто е кимал в знак на съгласие!

Двама сервитьори поставят чиниите със салати пред нас и побързват да се ометат, усещайки, че изобщо не сме в настроение за любезности. Грабвам вилицата си, но веднага след това я оставям. А Ричард дори не е забелязал салатата си.

— Купих ти годежен пръстен — нарушавам внезапно мълчанието.

— За бога! — заравя лице в ръцете си той.

— Няма проблеми. Ще го върна.

— Лоти… — поглежда ме измъчено Ричард. — Налага ли се да… Утре заминавам. Не може ли просто да забравим за тази тема?

— Окей. Но ми кажи едно нещо — по принцип искаш ли да се ожениш? — Докато задавам този въпрос, усещам в сърцето си непоносима болка. Само преди минута си мислех, че съм сгодена. Че съм пробягала целия маратон и сега прекосявам финиша с високо вдигнати от радост ръце. А се оказа, че пак съм обратно на стартовата линия, завързвам връзките на маратонките си и се чудя ще има ли изобщо маратон.

— Аз… Лоти… Не знам… — отговаря съсипано той. — Искам да кажа… да… предполагам. — Очите му се стрелкат уплашено като на диво животно. — Може би… в някакъв момент…

Е, по-ясен сигнал от това няма накъде! Може би иска да се ожени за някой друга, някой друг ден. Но не за мен.

И внезапно се изпълвам с грозно отчаяние. От все сърце вярвах, че той е мъжът на моя живот. Как съм могла да сгреша толкова много?! Имам чувството, че вече за нищо не мога да си вярвам.

— Ясно. — Вторачвам се за известно време в салата си, плъзгайки поглед по листата от маруля, парчетата авокадо и семките от нар, опитвайки се да си събера мислите. — Проблемът, Ричард, е в това, че аз наистина искам да се омъжа. Искам брак, деца, къща — всичко, както си му е редът. И исках да ги имам с теб! Но за брака са необходими двама. — Правя пауза. Дишам тежко, опитвайки се да запазя самообладание. — Затова не беше зле, че разбрах истината навреме. Благодаря за информацията.

— Лоти! — провиква се уплашено Ричард. — Почакай! Това не променя нищо…

— Напротив, променя всичко. Вече съм твърде стара, за да влизам в списъка на чакащите. Щом между нас няма да се получи, по-добре да го знам навреме, за да мога да продължа напред. Знаеш ли какво? — Опитвам се да се усмихна, но установявам, че мускулите ми отказват да работят. — Приятно прекарване в Сан Франциско! А аз по-добре да тръгвам.

Сълзите ми вече напират през миглите. Трябва да се омета оттук колкото е възможно по-бързо. Ще се върна на работа и ще прегледам презентацията си за утре. Бях си взела почивка за следобеда, но какъв смисъл има сега? И без това няма да звъня на приятелите си, за да им съобщя радостната новина.

Докато излизам от ресторанта, усещам, че някой сграбчва ръката ми. Обръщам се шокирано и виждам пред себе си русото момиче с лентата за коса.

— Какво стана? — пита със светнали очи тя. — Даде ли ти пръстен?

Въпросът й е като нож, забит в сърцето ми. Той не само че не ми даде пръстен, но вече не е мой приятел. Но по-скоро бих умряла, отколкото да си го призная.

— Всъщност… — вдигам гордо брадичка аз. — Всъщност той ми предложи, обаче аз отказах!

— Така ли? — ахва тя.

— Точно така — улавям погледа на дългокосото момиче, което най-безсрамно ни подслушва от съседната маса. — Казах не!

— Казала си не?! — Недоверието й е толкова явно, че се изпълвам с възмущение.

— Да! — сразявам я с поглед аз. — Казах не! В крайна сметка се оказа, че не сме толкова подходящи един за друг, колкото съм си мислела, затова взех решение да сложа край на тази връзка! Въпреки че той наистина искаше да се ожени за мен, да имаме деца и куче, и всичко останало…

Усещам върху гърба си още любопитни погледи и когато се обръщам, виждам, че всички наоколо ме зяпат изумено. Хей, да не би целият ресторант вече да е разбрал?

— Аз казах не! — повишавам нервно глас. — Казах не! Не! — провиквам се високо към Ричард, който продължава да седи на масата напълно сащисан. — Съжалявам, Ричард! Знам, че ме обичаш и че сега разбивам сърцето ти, но отговорът ми е не!

И с вече доста по-голямо самочувствие напускам ресторанта.

* * *

Когато се връщам на работа, заварвам бюрото си отрупано с бележки. Очевидно телефонът не е мълчал, докато ме е нямало. Строполясвам се на стола си и въздъхвам дълбоко. А после чувам прокашляне. Кейла, моята секретарка, се мотае на прага на миниатюрния ми офис. Впрочем тя се мотае там доста често. Тя е най-отдадената на работата си секретарка, която някога съм виждала. Пише ми дълги коледни картички за това колко съм я вдъхновявала като образец в живота и как тя никога нямало да стане секретарка в „Блей Фармасютикълс“, ако не била онази моя лекция, дето съм изнесла в Бристолския университет. (Да, лекцията определено си я биваше. По критериите на речите за набиране на персонал във фармацевтичните компании.)

— Как мина обядът? — пита тя с блеснали очи.

Сърцето ми претупва. Защо изобщо й казах, че Ричард ще ми прави предложение?! Но пък бях толкова убедена. Освен това не беше никак зле като усещане да видя вълнението й. Почувствах се като супержена.

— Добре. Приятно. Хубав ресторант — промърморвам и започвам да ровя из бумагите по бюрото си, като че ли търся нещо особено важно.

— Е, сгодена ли си вече?

Думите й са като лимонов сок върху раната ми. Абе тази жена не притежава ли малко тактичност? Не можеш така да питаш директно шефката си дали е сгодена. Особено след като не носи огромен, чисто нов годежен пръстен, какъвто аз очевадно не нося. Може да включа това в атестацията й. Кейла има известни проблеми със запазване границите на приличието.

— Ами… — свалям сакото си, печелейки време, като междувременно преглъщам буцата в гърлото си. — Всъщност не. Отказах се.

— Така ли? — изписква объркано тя.

— Да — кимам за по-сигурно няколко пъти. — Напълно. Стигнах до извода, че на този етап от живота и кариерата ми това би бил един грешен ход.

— Ооооо! — ококорва се Кейла. — Ама вие… изглеждате страхотна двойка!

— Нещата невинаги са толкова прости, колкото изглеждат, Кейла — изричам дълбокомислено и продължавам да ровя из бумагите.

— Той сигурно е бил съсипан.

— Доста — изричам след кратка пауза. — Напълно съсипан. Даже… се разплака.

Мога да си говоря каквото си искам. И без това тя никога повече няма да види Ричард. Както вероятно и аз. Силата на истината се стоварва като сопа върху корема ми. Всичко свърши. Край. Всичко. Никога повече няма да правя секс с него. Никога повече няма да се будя до него. Никога повече няма да го прегръщам. И незнайно защо, но от последната мисъл ми идва да се разрева.

— Божичко, Лоти, ти си толкова вдъхновяваща жена! — блясват отново очите на Кейла. — Да знаеш, че нещо е вредно за кариерата ти и да имаш куража да отстояваш това, да кажеш: „Не, няма да правя онова, което всички очакват от мен…“.

— Именно — кимам отчаяно. — Исках да защитя жените навсякъде по света.

Челюстта ми потреперва. Налага се да приключа този разговор колкото е възможно по-бързо, защото има опасност всеки момент да се разпадна пред собствената си секретарка.

— Е, някакви важни съобщения? — питам, оглеждайки бележките, без да ги виждам.

— Едното от Стив за утрешната презентация, а другото от някакъв тип на име Бен.

— Бен чий?

— Просто Бен. Каза, че си щяла да се сетиш.

Никой от познатите ми не се нарича „Просто Бен“. Това ще да е някой нахакан студент, който ме е видял на някоя от лекциите ми и сега се опитва да влезе във фирмата по лесния начин. Не, точно сега не съм в настроение.

— Окей. Добре. Тогава ще прегледам пак презентацията си! — отсичам и започвам делово да щракам с мишката си по целия екран на монитора, докато тя накрая не се сети да излезе. Дълбока въздишка. Хайде, продължавай напред, Лоти! Напред!

Телефонът звъни и аз го вдигам авторитетно. Почти.

— Шарлот Грейвни.

— Лоти, аз съм!

Боря се с инстинктивното желание веднага да затворя телефона.

— О, здрасти. Флис! — преглъщам тежко. — Как си?

— Ами… Ти как си?

Усещам очакването в гласа й и се проклинам за пореден път. Не трябваше да й изпращам онова съобщение от ресторанта!

И сега следва натискът. Обичайният натиск. Защо, за бога, споделям любовния си живот със сестра си? Защо трябваше да й казвам, че излизам с Ричард? И не стига това, ами и да ги запозная, че накрая и да й споделя, че очаквам предложението му!

Следващият път, когато се запозная с мъж, няма да казвам на никого! Нищо. И толкова. Не и докато не сме женени поне от десет години, не сме си родили поне три деца и не сме подновили брачните си клетви. Тогава и само тогава бих могла да изпратя на Флис едно съобщенийце с текст от рода на: „Хей, знаеш ли какво стана? Запознах се с един тип. Изглежда свестен“.

— О, добре съм си — отвръщам с максимално делови тон. — Ами ти?

— При мен всичко е наред. И така…

Не довършва въпроса си. А аз много добре знам какво има предвид. Иска да каже: „Е, носиш ли вече масивен диамантен пръстен? Сигурно в момента се наливаш с «Болинджър», а Ричард смуче пръстите ти в някой хотелски апартамент!“.

Болката отново се връща. Нова. По-силна. Не мога да говоря за това. Няма да издържа съчувствието й. Трябва да намеря друга тема. Каквато и да е. Веднага!

— Ами… — започвам ведро и безгрижно. — Аз… Напоследък си мисля за едно нещо. Мисля, че вече ми е крайно време да взема магистърската степен по бизнес администрация. Така де, за кога повече да отлагам? Бих могла да кандидатствам в Бъркбек, да уча през свободното си време и… Какво ще кажеш?

[1] Живописен район в югозападната част на Англия със запазена провинциална архитектура и непокътната природа, обявен за Национален парк. — Б.пр. ↑

[2] Маргаритка. — Б.пр. ↑

Втора глава
Флис

О, боже! Идва ми да се разрева. Всичко се е объркало. Нямам представа как, но всичко се е объркало!

Всеки път, когато сестра ми скъса с някого, моментално започва да говори за магистърската степен. Това е като условния рефлекс на Павлов.

— Може дори да продължа с докторската дисертация, нали се сещаш? — казва сега тя само с леко потреперващ гласец. — Някъде в чужбина.

Може и да успее да заблуди някого, но мен — никога. Не и сестра си. Раздялата й е дошла като гръм от ясно небе.

— Ясно — казвам сега. — Докторска дисертация в чужбина. Отлична идея!

Няма никакъв смисъл да се опитвам да изкопчвам от нея подробности или пък да я попитам директно какво е станало. Лоти си има свой собствен начин за справяне с разделите. Не можеш да я пришпорваш и за нищо на света не трябва да показваш съчувствие. Научих го по трудния начин.

Спомням си момента, когато се раздели с Шеймъс. Появи се на прага ми с кутийка рибни хапки и кървясали очи, а аз направих елементарната грешка да попитам: „Какво е станало?“. При което тя избухна като граната:

— За бога, Флис! Не мога ли просто да дойда и да си поделя малко храна със сестра си, без да ме овикват?! Може пък просто да ми се е приискало да поседя при сестра си! Може пък животът да не се състои само от гаджета! Може пък просто да съм решила да… направя преоценка на живота си! Например да взема магистърска степен!

Спомням си и момента, когато Джейми я заряза, а аз допуснах непростимата грешка да кажа: „О, Лоти! Горкичката ми тя!“.

Тя буквално ме изкорми.

— Горката аз ли?! Какво искаш да кажеш с това горката аз, а?! Така значи, Флис! Съжаляваш ме, защото нямам мъж до себе си, така ли? А аз те мислех за феминистка!

И така, с една дълга тирада, тя си изля цялата злоба върху мен, а към края вече имах нужда от трансплантация на ушите.

Затова вече съм си научила урока и слушам мълчаливо как тя възнамерявала от цяла вечност да реализира академичната си същност и как хората по принцип не оценявали мозъка й, и как някога наставникът й в университета я предложил за награда, и дали съм го знаела. (Да, знам го — спомена го веднага след като скъса с Джейми.)

Накрая тя млъква. Аз не смея да си поема дъх. Имам чувството, че наближаваме към разковничето на проблема.

— И между другото, с Ричард вече не сме заедно — казва тя с добре отиграна небрежност.

— Така ли? — опитвам се да имитирам тона й. Все едно си говорим за развоя в поредната серия на „Истендърс“.

— Да, разделихме се.

— Ясно.

— Не вървеше.

— Ами, добре. Това е… — запасът ми от небрежни думи започва да се изчерпва. — Искам да кажа, това е…

— Срамота — завършва тя. Мълчание. — В известен смисъл.

— Точно така. Та… Той беше ли… — усещам, че вече започвам да стъпвам върху горещи въглени. — Искам да кажа, ти беше ли…

„Какво, по дяволите, се обърка, след като само преди час той се канеше да ти направи предложение?“ Ето това е въпросът, който всъщност искам да задам.

Честно да си призная, невинаги вярвам на версията на Лоти за събитията. Понякога гледа през очите на Холивуд. Вижда онова, което иска да види. Но пък, честно казано, в случая и аз бях толкова твърдо убедена, колкото беше и тя, че Ричард възнамерява да й направи предложение.

А сега не само че не са сгодени, но и всичко е свършило? Не мога да не изпитам огромен шок от тази новина. Смятам, че успях да опозная Ричард доста добре и мисля, че е свестен човек. Най-добрият, с когото някога е излизала сестра ми, ако питате мен. (Което лично тя го е правила многократно, обикновено към полунощ, когато си е пийнала и ме прекъсва по средата на изречението, за да обяви, че го обича, независимо от моето мнение.) Той е стабилен, мил и преуспяващ в работата си. Никакви преструвки, никакви излишества. Красив, но не суетен. И я обича. Което е най-важното. Всъщност единственото, което има значение. Между тях се усеща онова специфично излъчване на двама души, които са един за друг. Усеща се връзката. По начина, по който говорят, по начина, по който се шегуват един с друг, по начина, по който седят заедно — неговата ръка винаги е преметната небрежно през раменете й и пръстите му си играят с косата й. По начина, по който вървят към някаква обща цел, независимо дали става въпрос за суши за вкъщи или почивка в Канада. Между тях се усеща заедност. Вижда се от пръв поглед. Или поне аз я виждам.

Поправка — виждах я. Тогава защо той не я е усетил?

Копеле! Глупак! Какво всъщност се е надявал да намери в бъдещата си партньорка? Какво не й е наред на сестра ми? Да не би да си е въобразил, че заради нея не може да изживее великия си романс с някоя двуметрова супермоделка?

Изпуснах парата, захвърляйки една топка смачкана хартия в близкото кошче. Но само миг по-късно осъзнах, че тази хартия ми трябва. Мътните я взели!

От телефонната слушалка продължава да се носи мълчание. Нещастието на Лоти буквално крещи в ушите ми. Божичко, не издържам повече! Не ме интересува колко е докачлива, но не мога да не знам нещо повече! Това е същинска лудост! В един момент ще се женят, в следващия всички сме отново на Стъпка едно от Поредната раздяла на Лоти.

— Стори ми се, че ми каза, че той искал да ти зададе някакъв „важен въпрос“. Или съм сгрешила? — изричам колкото ми е възможно с по-тактичен тон.

— Да. Ами… той промени версията — отвръща тя с познатата целенасочена безгрижност. — Заяви, че не било „важен въпрос“, а просто „въпрос“.

Примигвам. Нещата отиват на зле. „Важен въпрос“ не е обикновен вариант на „въпрос“. Не е дори под категория.

— И какъв беше въпросът?

— Оказа се, че касаел въздушните мили — отговаря сестра ми с равен тон.

Въздушни мили ли? Олеле! Вече си представям как са се развили нещата. В този момент забелязвам, че Йън Ейлуърд стои до стъклената стена на офиса ми и ми маха енергично. Знам го какво иска. Речта за церемонията по раздаването на наградите, която е довечера.

„Готова е! — изобразявам с устни, макар това да е безсрамна лъжа. После соча към компютъра си, за да му подскажа, че единствено технологиите забавят пристигането на речта при него. — Ще ти я пратя! Изпращам я!“

Накрая той се маха. Поглеждам часовника си и сърцето ми забива малко по-бързичко. Разполагам точно с десет минути, за да изслушам Лоти, да допиша речта си и да освежа грима си.

Не, девет минути и половина.

Изпълвам се отново с негодувание — към Ричард, разбира се. Щом толкова е държал да къса със сестра ми, не можа ли поне да избере ден, който да не е най-натовареният ми ден през годината?! Бързо изкарвам файла с речта на екрана на компютъра си и започвам да пиша:

В заключение бих искала да благодаря на всички присъстващи тази вечер! И на тези, които спечелиха награди, и на другите, които гневно скърцат със зъби. Виждам ви! (Пауза за смях.)

— Лоти, нали знаеш, че тази вечер е раздаването на нашите награди? — изричам с огромно чувство на вина. — Затова ще се позабавя. Знаеш, че ако можех да намина при теб, с удоволствие бих…

Твърде късно! Давам си сметка, че съм допуснала най-кошмарната грешка на света — изразила съм някакво съчувствие. И както би могло да се очаква, тя ме започва.

— Да наминеш ли? — провиква се възмутено. — Не е необходимо да идваш! Какво, да не би да си мислиш, че много съм се разчувствала по Ричард, а?! Мислиш си, че целият ми живот се върти около един мъж, така ли? Че аз дори вече не мисля за него! Обадих ти се само за да ти кажа за плановете си за магистърската степен. Това е единствената причина!

— Да, знам — побързвам да дам на заден аз. — Разбира се.

— Може да проверя дали няма някоя програма в Щатите. Ще видя в Станфорд…

И продължава да говори глупости, а аз пиша все по-бързо и по-бързо. Изнасяла съм тази реч вече шест пъти. Все същите стари думи, но в различен ред.

Хотелската индустрия продължава да се развива и да ни вдъхновява. Зашеметена съм от постиженията и иновациите, които всички виждаме в тази индустрия.

Не, глупости. Натискам бутона за изтриване и пак опитвам:

Зашеметена съм от постиженията и напредъка, на който заедно с моя екип от оценители ставаме свидетели по всички кътчета на света.

Точно така. „Ставаме свидетели“ добавя тежест към изказването ми. Човек би си помислил, че цяла година сме се срещали с всякакви Свети пророци, а не с девойчета със златист тен и на високи токчета, които са ни показвали най-новите технологии за охлаждане на хавлиени кърпи край басейните.

Хиляди благодарности, както винаги, на Брадли Роуз…

Обикновено с Брадли започвам благодарностите си? Или с Меган? Или май беше Майкъл?

Със сигурност ще пропусна някого. Знам си го. Такъв е неписаният закон на благодарствените речи. Все изпускаш някой важен човек, а после грабваш пак микрофона и извикваш пискливо името му, обаче вече никой не те слуша. След това се налага да го откриеш и да прекараш кошмарен половин час, заливайки го лично с благодарности — и двамата се разтапяте от усмивки, но над главите ви виси като прокоба обвинението: „Ти забрави, че съществувам!“.

Отправям благодарности към всички, които организираха тази церемония по раздаването на наградите, към всички, които не взеха участие в организирането на тази церемония, към целия ми екип, към всички ваши екипи, към семействата на всички вас, към всичките седем милиона жители на планетата, към Бог, Аллах и всички останали горе на небето…

— … всъщност виждам всичко това в позитивна светлина. Така е, Флис! Знам, че това е моят голям шанс да преосмисля и пренаредя живота си! Наистина имах нужда от него!

Насочвам вниманието си обратно към телефона. Отказът на Лоти да признае, че нещо не е наред, е едно от най-милите й качества. Решителната й храброст е в състояние дотолкова да ти разтопи сърцето, че ми идва да я прегърна.

Но също така донякъде ме кара да започна да си скубя косите. Кара ме да й изкрещя: „Престани да ми говориш за тази магистърска степен! Просто си признай, че си наранена!“.

Защото знам как ще се развие всичко това. Вече съм го виждала. Повтаря се при всяка раздяла на сестра ми. Започва с храбростта и позитивността. Отказва да признае, че нещо не е наред. Прави го дни, понякога седмици наред, без изобщо да се пречупи. С вечна усмивка на лице. И хората, които не я познават, започват да си мислят: „Брей, колко добре се справя с раздялата си Лоти!“.

Докато не дойде моментът за отложената реакция. Който идва всеки път. Под формата на някакво импулсивно, скандално, абсолютно откачено действие, което я прави еуфорична. За около пет минути. Всеки път е нещо различно. Татуировка на глезена, грозно къса подстрижка, апартамент с надута цена, който след това е принудена да продаде на загуба. Членство в някоя секта. „Интимен“ пиърсинг, който се възпалява. Последното беше най-гадното.

Не, връщам си думите назад — най-гадното беше сектата. Изсмукаха й шестстотин паунда, а тя продължаваше да говори за „просветление“. Алчни, зли копелета! Мисля, че продължават да обикалят из Лондон и до ден-днешен, душейки за отчаяни от живота хора.

И едва след този еуфоричен период маската на Лоти се пропуква. И тогава следва почти непрестанният рев, отказът да ходи на работа и „Флис, защо, за бога, не ме спря?!“. И „Флис, мразя тази татуировка!“. И „Флис, как сега да отида при личния си лекар? Толкова ме е срам! Какво да правяяя, кажи!“.

Лично за себе си наричам тези нейни налудничави действия „Несполучливи избори“ — фраза, която майка ни използваше доста често, докато беше жива. Тази фраза обхващаше всичко — от подпетени обувки, носени тайно от някой наш гост, до решението на баща ни да се омете за Южна Африка с някаква тамошна кралица на красотата. „Несполучлив избор“ — промърморваше майка ни с онзи неин стъклен поглед и ние, децата, потрепервахме и благодаряхме на бога, че не ние сме направили този Несполучлив избор.

Майка ми невинаги ми липсва. Но понякога ми се иска да имах още някой роднина, който да ми помага при събирането на парчетата от живота на Лоти. Баща ми не се брои. Първо, той живее в Йоханесбург. И второ, ако не става въпрос за коне или за чаша уиски, той не би проявил никакъв интерес.

И сега, докато слушам Лоти как нарежда за някакъв творчески отпуск, сърцето ми унива. Усещам как на хоризонта се задава поредният Несполучлив избор. Съвсем близо е, само дето още не го виждам. Оглеждам хоризонта, заслонила очи от слънцето, и се питам откъде точно ще се появи акулата, която ще захапе крака й.

Ще ми се вместо това да бе започнала да ругае, да хвърля разни неща и да вие. Тогава бих се успокоила, защото щях да знам, че се е освободила от отровата на лудостта. Когато аз се разделих с Даниел, две седмици поред редих мръсни псувни. Не бях много приятна гледка. Но поне не залитнах по някаква секта.

— Лоти — обаждам се, като разтривам чело, — нали знаеш, че от утре заминавам в почивка за две седмици?

— Да бе, вярно.

— Ще се оправиш ли?

— Разбира се, че ще се оправя! — завръща се унищожителният й тон. — Тази вечер ще се възнаградя с пица и бутилка хубаво вино. И без това от цяла вечност ми се иска да го направя!

— Е, тогава приятно прекарване! Само не дави болката!

Това е още една от обичайните приказки на майка ни. Внезапно пред мисления ми взор изплува образът й — с изряден бял костюм с прав панталон и зелени проблясващи сенки за очи. „Давя болката, милички.“ Седи на бара в онази наша къща в Хонконг, стиснала между ръцете си чаша с мартини, а ние с Лоти стоим и я гледаме, облечени в еднакви розови халатчета, докарани чак от Англия.

След като тя си замина, двете със сестра ни обичахме да повтаряме тази фраза като някаква мантра. Тогава я мислех за нещо като официален тост от рода на „До дъно!“. Така преди много години шокирах една съученичка, когато по време на семеен обяд у тях се изцепих, като вдигнах чаша и заявих: „Е, да удавим болката!“.

Сега вече я използваме като евфемистичен израз за „да се нафиркам до козирката и да стана за срам“.

— Естествено, че няма да давя болката, много благодаря! — сопва ми се обидено Лоти. — Освен това точно ти нямаш право да ме предупреждаваш за това!

Е, може и да съм изпила няколко водки в повече след раздялата с Даниел и може и да съм изнесла една-две речи в повече пред неподходяща публика. Така че тя има донякъде право да ми го казва.

— Така е — въздъхвам аз. — Е, до скоро!

Затварям телефона, а после и очите си и давам на мозъка си десетина секунди, за да се презареди и фокусира. Длъжна съм засега да забравя за любовния живот на сестра си. Длъжна съм да се концентрирам върху церемонията по раздаването на наградите. Длъжна съм да завърша речта си. Давай! Сега!

Отварям очи и светкавично напечатвам списък с имената на хората, на които трябва да благодаря. Списъкът обхваща цели десет реда, но по-добре да са повече, отколкото после да съжалявам. Изпращам го по имейла до Йън под заглавие: „Реч! Спешно!“ и после скачам от бюрото си.

— Флис! — хваща ме в крачка Силия. Тя е една от нашите най-плодовити сътрудници на свободна практика, със запазената марка бръчки „пачи крак“ около очите, характерна за всички професионални оценители на хотели и спа центрове. Човек би си помислил, че безплатните спа процедури по-скоро биха премахнали въздействието на слънцето, но се оказва, че нещата стоят точно обратното. Мисля, че е крайно време да престанат да правят спа центрове в Тайланд. Би трябвало да ги разполагат някъде из северните страни с целогодишните зими, където няма никакво слънце.

Хммм. Дали има нещо ценно в това?

Набързо написвам на моето блекбъри: „Спа без слънце?“, а после вдигам очи към Силия.

— Наред ли е всичко? — питам.

— Грубиянът е тук. Изглежда по-кисел от всякога — отбелязва тя и преглъща тежко. — Може би ще е по-добре да се омитам.

Грубияна е прякорът, който в нашия бранш сме дали на Гюнтер Бахмайер. Той притежава верига от десет луксозни хотела, живее в Швейцария и има обиколка на талията минимум два метра. Знаех, че е поканен на церемонията тази вечер, но предположих, че няма да се появи. Не и след нашата оценка за неговия нов спа хотел в Дубай „Палм Стелар“.

— Всичко ще бъде наред, не се притеснявай! — успокоявам я аз.

— Само не му казвай, че съм била аз! — изрича с треперещ глас Силия.

— Силия! — слагам ръка на рамото й аз. — Ти заставаш зад оценката си, нали?

— Да.

— Много добре! — кимвам. Иска ми се да й вдъхна повече увереност, но тя изглежда ужасена. Направо не е за вярване как човек с толкова директен, свеж и остроумен стил на писане би могъл да се окаже толкова чувствителен, когато го видиш на живо.

Хммм. Има ли нещо ценно в това?

Написвам: „Среща със сътрудниците ни на живо? Характеристики?“.

После го изтривам. Читателите ни надали биха искали да се срещат очи в очи с нашите репортери. Надали би ги интересувало, че „СД“ живее в Хакни и е превъзходен поет. Достатъчно им е да знаят, че значителната сума пари, която дават, ще им купи слънцето/снега, чистите плажове/планините, уединението/приятните хора, удобните легла/хамаците, висшата кулинария/скъпите клубни сандвичи, които биха могли да очакват от една петзвездна почивка.

— Никой не знае кой е „СД“ — потупвам я по ръката аз. — Така че си в безопасност. А аз трябва да вървя.

И вече крача надолу по коридора. Насочвам се към централната зала и се оглеждам. Просторна зала с височина два етажа — единственото свястно пространство в „Пинчър Интернешънъл“. А всяка година нашите натъпкани като сардели служители предлагат да я превърнем в офис пространство. Но тя ни е единственото подходящо място за церемонията по наградите. Оглеждам я, отмятайки отделни детайли в главата си. Огромна торта с глазура във формата на корицата на списанието, която никой няма да хапне — налице. Хората от кетъринга, подреждащи чашите — налице. Масата с наградите — налице. Йън от информационния отдел, приклекнал край подиума, оправящ аутокюто — налице.

— Всичко наред ли е? — хуквам към него аз.

— Страхотно! — скача веднага той. — Тъкмо заредих речта. Искаш ли една проверка на звука?

Качвам се на сцената, грабвам микрофона и се вторачвам в аутокюто.

— Добър вечер! — извисявам глас. — Аз съм Фелисити Грейвни, главен редактор на „Пинчър травъл ривю“ и бих искала да ви приветствам с добре дошли на нашите двайсет и трети годишни награди! А каква година беше само!

Саркастичното изражение на Йън ми подсказва, че се налага да звуча малко по-ентусиазирано от това.

— Я се разкарай! — скастрям го аз и той се ухилва. — Не забравяй, че ми предстои да връча осемнайсет награди…

Което си е повече от достатъчно. Всяка година водим битки кои от наградите да премахнем и всяка година си остават същите.

— Дрън, дрън, дрън и така нататък. Е, добре ли е? — Изключвам микрофона. — До скоро.

Докато хвърча по коридора, зървам в другия му край Гавин, нашият издател. Тъкмо набутва в асансьора една двуметрова талия, която не бих могла да сбъркам за нищо на света. Докато ги наблюдавам, Грубияна се обръща и ме дарява с една заплашителна усмивка. Вдига четири месести пръста и не ги сваля, дори докато вратите на асансьора се затварят.

Знам какво означава това, но да не си мисли, че ще ме уплаши. Е, новият му хотел получи от нас четири звезди, не пет. Ако искаше повече, да беше построил по-хубав хотел. Трябваше да инвестира в малко повечко пясък върху бетона на своя „звезден, създаден от човека плаж“, както и да се постарае да наеме не толкова превзет персонал.

Влизам в дамската тоалетна, оглеждам отражението си и примигвам. Понякога изпитвам истински шок от срещата със своята огледална версия. Наистина ли изобщо не приличам на Анджелина Джоли? И кога тези сенки свариха да се появят под очите ми? Всичко по мен е прекалено тъмно. Косата ми, веждите ми, изтощената ми кожа… Трябва да взема да избеля нещо. Или може би всичко едновременно. Все някъде трябва да съществува спа център с избелваща вана тип „ол инклузив“. Едно бързо потапяне и сте готови! Ако държите да избелите и зъбите си, отворете уста!

Хммм. Има ли нещо в това? Написвам в блекбърито си думата „избелване“, а след това атакувам всичко, което ми е възможно, с четките от комплекта ми за грим. Накрая поставям обилно количество червен руж. Остава само едно нещо — бих могла да си сложа и червило. Сигурно някой ден на гроба ми ще пише: ТУК ЛЕЖИ ФЕЛИСИТИ ГРЕЙВНИ. БИ МОГЛА ДА СИ СЛОЖИ И ЧЕРВИЛО.

Излизам от тоалетната, поглеждам си часовника и докато вървя, натискам бутона за бързо набиране на Даниел. Той ще се сети, че съм аз — говорихме за часа, така че ще вдигне телефона… Хайде, Даниел, вдигни телефона… Къде си…?

Гласова поща.

Мръсник!

Когато става въпрос за Даниел, ускорявам само за една секунда — от спокойно в бясно състояние.

Чува се звукът за начало на съобщението и аз си поемам дъх.

— „Няма те — изричам с добре отиграно спокойствие, докато вървя към офиса си. — А това не е никак добре, защото съвсем скоро трябва да отивам на онова събитие, за което знаеш, защото говорихме. Няколко пъти.“

Гласът ми потреперва. Но не трябва да му позволявам да ме изкарва от релси. Остави, Флис! Разводът е процес, а това също е процес и ние всички сме част от великото Тао. Или май беше дзен. Няма значение. Нещото на кориците на всички книги с думата „Развод“, които ми бяха подарени, беше кръгче или картинка на дърво.

— „Както и да е — поемам си аз дълбоко дъх. — Надявам се, че ще позволиш на Ноа да чуе това съобщение? Благодаря.“

Затварям за миг очи и си напомням, че вече не разговарям с Даниел. Трябва веднъж завинаги да се отърва от спомена за това отблъскващо лице. Говоря само с дребното личице, което е светлината на моя живот. Лицето, което, противно на всички очаквания, придава смисъл на моя свят. Представям си падналия му бретон, огромните сиви очи, смъкнатите до глезена училищни чорапки… Свит на дивана в дома на Даниел, прегърнал Маймунчо…

— „Скъпи, надявам се, че си прекарваш добре с татко. А с теб ще се видим скоро, нали? Ще се опитам да звънна по-късно, но в случай че не успея, по-добре отсега да ти пожелая лека нощ и да ти кажа, че те обичам!“

Вече съм почти пред офиса си. Имам още доста работа. Но не мога да се сдържа да не говоря колкото ми е възможно по-дълго, докато телефонът не ми съобщи, че записът е приключил.

— „Лека нощ, миличко! — изричам, притиснала телефона до ухото си. — Приятни сънища! Лека нощ, да спиш в кош!“

— Да спиш в леген, да сънуваш мен! — отговаря едно познато гласче и аз едва не се спъвам на официалните си обувки на Маноло Бланик.

Но какво беше това? Халюцинации ли имам? Да не би да е прекъснал гласовата поща? Вторачвам се в телефона си просто за всеки случай, тръсвам го леко и пак се заслушвам.

— Ало? — изричам предпазливо. — Ало! Ало — ало — ало…

Боже господи! Но този глас не идва от телефона. Идва от… Завивам зад ъгъла към офиса си и го виждам. Моят седемгодишен син. Седнал на фотьойла, на който каня гостите си.

— Мамооо! — провиква се радостно той.

— Олеле! — изричам аз, изгубила ума и дума. — Ноа, ти си тук! В моя офис! Това е просто… Даниел? — обръщам се към бившия си съпруг, който стои край прозореца и разлиства един стар брой на нашето списание. — Какво става? Мислех, че по това време Ноа вече пие чая си. У вас! — допълвам натъртено. — Както говорихме!

— Но аз не пия чая си! — вметва победоносно синът ми.

— Да, виждам, миличко. Е, Даниел? — цялото ми лице грее в усмивка. По принцип правилото е: колкото повече се усмихвам на Даниел, толкова повече ми се иска да му клъцна врата.

Не мога да не го огледам критично, въпреки че той вече няма нищо общо с мен. Понаедрял е. Нова риза на тънки райета. Никакви грижи за косата. Което е грешка от негова страна — косата му изглежда твърде отпусната и хилава. Може пък Труди да го харесва така.

— Даниел? — правя нов опит.

Даниел не казва нищо. Само свива рамене. Сякаш всичко е очевидно и думите са излишни. Това свиване на рамене е ново за него. Когато живеехме заедно, раменете му бяха постоянно отпуснати. А сега ги свива. Под костюма си носи кабалистична гривна. Отблъсква конфронтацията, сякаш е направен от гума. Чувството му за хумор е заменено от чувство на праведност. Вече не се шегува — вече изрича.

Направо не мога да повярвам, че някога съм правила секс с този човек! Не мога да повярвам, че Ноа е резултат от нас двамата. Сякаш се намирам в „Матрицата“ и всеки момент ще се събудя в реалност, в която ще има много по-голям смисъл, сякаш през цялото това време съм лежала във вана с електроди.

— Даниел? — повтарям с фиксирана усмивка.

— Постигнахме съгласие, че Ноа ще прекара тази вечер с теб — изрича той и пак свива рамене.

— Какво? — ококорвам се смаяно срещу него аз. — Нищо подобно! Тази вечер беше твоята!

— Тази вечер летя за Франкфурт. Изпратих ти имейл.

— Не си.

— Напротив.

— Напротив! Не си ми изпращал никакъв имейл!

— Съгласихме се да оставя Ноа в офиса ти.

Напълно спокоен е — така, както само Даниел може да бъде. Аз, от друга страна, съм на крачка от нервен срив.

— Даниел — гласът ми потреперва от усилието да се сдържа да не му разбия главата. — Защо ще се съгласявам да посрещам Ноа тук точно тази вечер, когато е нашата ежегодна церемония по раздаването на наградите? Защо бих го направила?

Даниел пак свива рамене и изрича:

— Оттук заминавам за летището. Той вече е вечерял. Ето му сакчето — и го хвърля на пода. — Е, Ноа, тази вечер ще спиш при мама, нали?

От тази каша няма измъкване.

— Страхотно! — усмихвам се аз на сина си, който мести тревожно очи от мен към баща си. Къса ми се сърцето, като гледам това притеснение в очите му. Никое дете на неговата възраст не би трябвало да преживява това. — Много се радвам! — Разрошвам успокоително косата му. — Извинявайте, ей сега се връщам!

Тръгвам по коридора към дамската тоалетна. Празна е, което е добре. Защото вече не издържам.

— ТОЙ НЕ МИ Е ПРАЩАЛ НИКАКЪВ ШИБАН ИМЕЙЛ! — провиквам се с пълно гърло и гласът ми прокънтява насред плочките. Когато се поглеждам в огледалото, едва успявам да си поема дъх. Но вече се чувствам десетина процента по-добре. Напълно достатъчно, за да изкарам вечерта.

Насочвам се бавно обратно към офиса си и заварвам Даниел да облича палтото си.

— Е, приятно пътуване или каквото и да е там — казвам, сядам на бюрото си, отварям писалката си и написвам „Поздравления!“ на картичката към букета, който ще бъде поднесен на тазгодишния победител по всички показатели (който е новият спа курорт в Маракеш). „С най-добри пожелания от Фелисити Грейвни и целия екип.“

Даниел продължава да виси в офиса ми. Усещам присъствието му. Очевидно има да каже нещо.

— Още ли си тук? — вдигам очи.

— Само още едно нещо — изрича той и ме оглежда с онова негово тъпо, праведно ново изражение. — Искам да включа още няколко клаузи в споразумението.

За момент съм толкова шокирана, че не мога да кажа нищо. Накрая се провиквам:

— Каквооо?

Той няма право да включва нови клаузи. Приключихме с клаузите. Всеки момент ще подпишем споразумението по развода си. Свърши се. След цяло дело, две обжалвания и милиони писма между адвокатите всичко свърши.

— С Труди си говорихме — отбелязва с наглото си спокойствие той — и тя повдигна няколко доста интересни въпроса.

Не се и съмнявам. Идва ми да го изритам от офиса си. Той няма право да говори за развода ни с Труди. Разводът си е наш. А ако Труди толкова иска развод, нека първо да се омъжи за него. Да видим дали ще й хареса!

— Само няколко клаузи! — повтаря и поставя върху бюрото ми купчина листчета. — Препоръчвам ти да ги прочетеш.

Препоръчвал ми! Сякаш ми препоръчва да прочета хубава кримка!

— Даниел — започвам, усещайки, че всеки момент ще избухна, — вече не можеш да поставяш нови изисквания. Разводът приключи! Отдавна обсъдихме всичко и се споразумяхме!

— Но не е ли по-важно да го направим както трябва?

Звучи укорително, сякаш току-що съм му предложила да си спретнем един бърз, зле организиран развод. Лишен от каквото и да било качество. Залепен набързо с лепило вместо шит на ръка.

— Аз съм напълно доволна от споразумението — изричам през зъби, въпреки че „доволна“ надали е най-подходящата дума. Трудно бих могла да определя като доволна жена, която намира в куфарчето на съпруга си чернови на любовни писма до друга жена, докато просто търси дъвка.

Любовни писма. Представяте ли си, моля ви се — любовни писма! Все още не мога да повярвам, че той е писал любовни писма на друга жена, а нито едно такова — на съпругата си. Не мога да повярвам, че е писал твърде откровена сексуална поезия, при това илюстрирана. Бях абсолютно шокирана. Ако беше писал такива поеми и за мен, може би нещата щяха да стоят по друг начин. Може би тогава щях да разбера колко самовлюбен маниак е още преди да се бяхме оженили.

— Добре — свива за пореден път рамене той. — Но аз може би имам по-дългосрочен поглед върху нещата. А ти може би гледаш твърде отблизо.

Твърде отблизо ли? И колко точно отблизо бих могла да гледам собствения си развод? И кой е този гумен, опериран от емоции идиот и как въобще се е озовал в живота ми? От безсилие вече дишам толкова учестено, че имам чувството, че само да стана от бюрото си, на мига ще отнема титлата на Юсеин Болт.

И тогава се случва. Не съм искала да се случва. Китката ми потрепва леко и всичко приключва. Върху новата риза на бившия ми съпруг има шест точици от мастило, а в гърдите ми огромен балон щастие.

— Какво беше това? — свежда очи към ризата си Даниел. Когато ги вдига, в тях се чете ужас. — Това мастило ли беше? Ти да не би току-що да ме напръска с мастило?

Поглеждам крадешком към Ноа, за да проверя дали е станал свидетел на инфантилното поведение на майка си. Но той е потънал в далеч по-зрелия свят на „Капитан Гащи“.

— Стана случайно — отговарям с невинен гласец аз.

— Случайно ли? Ти да не би да си петгодишна, а?! — поглежда ме презрително той, а след това започва да трие петната, но само ги размазва. — Бих могъл да се обадя за това на адвоката си!

— Чудесно! Тъкмо ще поговорите на любимата ти тема — родителската отговорност!

— Много смешно.

— Не е — кимвам, изведнъж отрезвяла. Уморих се от тази игра. — Изобщо не е смешно.

Поглеждам към нашия син, който се е привел над книгата си и се смее на нещо. Панталонките му са се вдигнали и на едното коляно виждам написано с химикал и големи букви „АЗ СЪМ СУПЕРГЕРОЙ“ и стрелка, сочеща към надписа. Как не го е срам Даниел да се измъква от него по този начин? Не го беше виждал две седмици. Никога не му се обажда, за да го чуе. Сякаш Ноа за него е хоби, за което си е купил цялата екипировка, но е стигнал само до начално ниво, след което е решил, че не му е по вкуса и е решил да го замени примерно с алпинизъм.

— Изобщо не е смешно — повтарям. — Мисля, че трябва да тръгваш.

Дори не вдигам очи, когато той излиза. Придърпвам към себе си купчината листчета, които ми остави, разлиствам ги, но съм твърде бясна, за да видя и думица. Затова отварям един стар файл на компютъра си и бързо написвам:

Д. се появи в офиса ми, остави ми Н. без предупреждение, с което наруши споразумението ни. Непродуктивно поведение. Иска да повдигне нови въпроси по отношение на споразумението за развод. Отказва дискусии.

Свалям флашката от верижката на врата ми, пъхам я в компютъра и прехвърлям написаното. Моята флашка е моето успокоение. Тук е цялото досие — цялата жалка история с Даниел. Връщам верижката на врата си, а после натискам бутона за бързо набиране на Барнаби, моя адвокат.

— „Барнаби, направо няма да повярваш! — изричам в мига, в който се включва гласовата му поща. — Даниел иска нови клаузи в споразумението! Ще ми звъннеш ли при първа възможност?“

След това поглеждам притеснено към Ноа, за да проверя дали ме е чул. Но той продължава да се смее на нещо в книжката си. Ще се наложи да го предам на асистентката си — тя и преди ми е помагала при спешни случаи със сина ми.

— Хайде! — изричам, като ставам от стола си. — Ела да намерим Елиз!

* * *

Проблемът с отбягването на определени хора по време на коктейли се разрешава лесно — ако си домакин. Винаги имаш извинение да се оттеглиш от разговора, ако случайно зърнеш огромна като корабно платно риза на розови ивици, носеща се срещу теб. („Много съжалявам, но непременно трябва да поздравя маркетинговия директор на «Мандарин Ориентал», връщам се веднага…“)

Коктейлът продължава вече половин час, а аз все така успешно отбягвам Грубияна. В случая в моя полза са два фактора — че той е масивен, а атриумът е препълнен. Всеки път, когато той се озове на около три крачки от мен, аз успявам да се измъкна съвсем естествено в противоположната посока или направо да изляза от залата, или от отчаяние да се скрия в тоалетната…

По дяволите! В мига, в който излизам от тоалетната, го виждам. Чака ме, моля ви се! Гюнтер Бахмайер стои в коридора и дебне пред вратата на дамската тоалетна!

— О, здравей, Гюнтер! — изричам с професионална любезност. — Радвам се да те видя! Тъкмо мислех да те намеря и…

— Ти избягваш мен — казва той с груб гърлен акцент.

— Глупости! Харесва ли ти коктейлът? — продължавам и се насилвам да поставя ръка върху тлъстото му рамо.

— Ти оклевети нов мой хотел!

Натъртва на „оклевети“. Впечатлена съм, че знае тази дума. Защото аз със сигурност не бих се сетила за еквивалента на „клеветя“ на немски. Моят немски се изчерпва с: „Такси, бите!“.

— Гюнтер, преиграваш — усмихвам се все така любезно аз.

— Четиризвездна оценка трудно би могла да се нарече… оклеветяване. — Съжалявам, че оценителката ми е преценила за невъзможно да ти даде пет звезди, но…

— Не си прегледала мой хотел сама! — избухва той. — Пратила аматьор! Третираш мен без уважение!

— Не третирам така теб! — отсичам, преди да съм се усетила. — Искам да кажа, не те третирам така. — Лицето ми пламва. — Нищо подобно!

Не го направих нарочно. Просто притежавам кошмарен папагалски навик. Имитирам гласове и акценти съвсем неволно. Ето че Гюнтер вече ме гледа още по-убийствено и отпреди.

— Всичко наред ли е, Фелисити? — изниква от нищото нашият издател Гавин. Отдалече забелязвам светналия му радар и отлично знам защо свети. Миналата година Грубияна се изръси за двайсет и четири реклами на по две страници. Грубияна ни помага да останем в бизнеса. Но не мога да дам на хотела му пет звезди само защото е купил няколко реклами. Петзвездната оценка в „Пинчър травъл ривю“ е много голяма работа.

— Тъкмо обяснявах на Гюнтер, че изпратих една от нашите най-добри сътруднички да оцени хотела му — пояснявам. — Съжалявам, че не е доволен, но…

— Трябваше да отидеш лично! — изстрелва презрително Гюнтер. — Къде твой професионализъм, Фелисити? Къде твоя репутация?!

Когато се отдалечава, аз леко потрепервам. Вдигам очи към Гавин с разтуптяно сърце.

— Така! — изричам с престорена небрежност. — Малко попрекали.

— Защо не си покрила лично „Палм Стелар“? — поглежда ме смръщено Гавин. — Ти ходиш на всички важни откривания! Нали така сме се договорили?

— Реших този път да изпратя Силия Дейвидсън — отговарям ведро, като избягвам въпроса. — Тя пише страхотно.

— Защо не покри лично „Палм Стелар“? — повтаря издателят ми, като че ли не ме е чул.

— Имах малко работа с… с… — прочиствам гърло, тъй като не желая да изричам думата. — Малко лична работа.

Виждам как на Гавин автоматично му светва.

— С развода ти ли?

Не мога да намеря сили да му отговоря. Въртя часовника около китката си, внезапно заинтригувана от механизма.

— С развода ти ли? — извисява се заплашително гласът му. — Отново!

Бузите ми пламват от смущение. Знам, че разводът ми взе размерите на „Властелинът на пръстените“. Знам, че отне много повече часове от работното ми време, отколкото би трябвало. Знам, че отдавна убеждавам Гавин, че всичко е свършило.

Но не е като да имам избор, нали така? И не е като да ми е забавно.

— Трябваше да говоря с един адвокат от Единбург, който е специалист в тези дела — признавам накрая. — Трябваше да отида дотам със самолет, а неговият график беше много натоварен и…

— Фелисити! — привиква ме Гавин в другия край на коридора и при вида на усмивката му през стиснати устни стомахът ми се преобръща. Това е усмивката, която си слага, когато реже от заплатите и бюджета и когато казва на хората, че тяхното списание, за съжаление, повече няма да се издава. — Фелисити, никой не би могъл да влезе в положението ти по-добре от мен, нали така?

Как лъже само! Влизал ми в положението, да бе! Че какво знае той за разводите? Има си и съпруга, и любовница, и нито една от тях няма нищо против другата.

— За което ти благодаря, Гавин — не мога да не кажа въпреки всичко.

— Но не можеш да позволиш на развода си да застане на пътя, нито на работата, нито на репутацията на „Пинчър Интернешънъл“! — изсъсква той. — Разбра ли ме?

И изведнъж, за първи път, се изпълвам с искрено притеснение. От опит знам, че когато Гавин започне да говори за „репутацията на «Пинчър Интернешънъл»“, обикновено има намерение да уволни някого. Това е предупреждение.

Също от опит знам, че единственият начин да се справиш с него е да не си признаваш нищичко.

— Гавин — изричам, изпъвайки колкото ми е възможно повече гръб, за да си придам достолепен вид, — нека изясним едно! — Правя пауза, сякаш съм Дейвид Камерън по време на редовния отчет на министерството пред Камарата на представителите. — Едно нещо! — натъртвам. — Ако има нещо, което никога, за нищо на света не бих допуснала, то е личният ми живот да пречи на работата ми. Всъщност…

— Бууум! — достига до ушите ми пронизителен писък. — Лазерна атака!

Замръзвам на място. Не може да е…

О, неее!

Веднага след това до ушите ми достига познатото: „Тат-тат-тат!“. Във въздуха се носят оранжеви пластмасови куршуми, удрят хората по лицата и се приземяват в чаши с шампанско. Ноа тича по коридора по посока на атриума, смее се гръмогласно и стреля по всичко наоколо със своя пластмасов автоматичен пистолет. Мамка му! Защо не проверих какво носи в раницата си?!

— Спри! — хвърлям се към Ноа, сграбчвам го за яката и измъквам детския автомат от ръцете му. — Престани! Гавин, много съжалявам! — допълвам унизено. — Тази вечер трябваше да го гледа Даниел, но ми направи номер и… Мамка му! Ужас!

Във възбудата си съм натиснала неволно някой от бутоните на автомата и той започва да плюе нови оранжеви куршуми, които попадат право в гърдите на шефа ми. „Божичко, тероризирам шефа си с автоматично оръжие! — минава през ума ми. Това няма да изглежда никак добре в бъдещата ми атестация!“ И в този момент потокът от куршуми се издига към лицето му и той вдига ръце, за да се спаси.

— Съжалявам! — изкрещявам аз и пускам автомата на пода. — Не съм искала да стрелям…

Все така разтреперана, забелязвам, че Гюнтер е на десетина крачки от нас. В гъстата му бяла коса се открояват три оранжеви куршума, а един се мъдри в чашата му.

— Гавин! — изричам задъхано. — Гавин, направо не знам какво да кажа…

— Извинете, вината е изцяло моя! — намесва се внезапно Елиз, която тича запъхтяна към нас. — Трябваше да бъда по-внимателна с детето!

— Но то изобщо не трябваше да бъде тук! — изтъквам аз. — Така че вината е изцяло моя!

И двете се обръщаме едновременно към Гавин, очаквайки присъдата му. А той просто зяпа ококорено и клати глава. Накрая промърморва:

— Личен живот. Работа. Флис, крайно време е да се стегнеш и да оправиш тази каша!

* * *

С почервеняло от унижение лице аз дърпам протестиращия Ноа към моя офис.

— Но аз печелех! — не спира да повтаря жалостиво той.

— Съжалявам — изрича за пореден път Елиз, хванала се за главата с него. — Каза, че това била любимата му игра.

— Няма проблеми — дарявам я с усмивка аз. — Ноа, в работата на мама не се играе с автомат, разбра ли? Никога повече да не си го повторил!

— Ще отида да му потърся нещо за ядене — казва Елиз. — Флис, а ти трябва да се връщаш веднага на коктейла! Ние ще се оправим. Нали така, Ноа?

Измъква детето от стаята и аз усещам как всяка клетка от тялото ми се отпуска.

Права е. Трябва да се връщам на коктейла, за да поправя щетите. Да събера пластмасовите куршуми, да се извиня, да залея всички с чаровната си усмивка и да върна отново събитието към професионалната атмосфера, която му се полага.

Но се чувствам толкова уморена. Ако можех, веднага бих заспала. Килимът под бюрото ми ми изглежда идеалното местенце за една хубава дрямка.

Отпускам се в стола си и точно в този момент телефонът звъни. Ще приема това обаждане. Може пък да са някакви ободряващи новини.

Вдигам слушалката.

— Ало?

— Фелисити? Обажда се Барнаби.

— О, Барнаби! — изправям моментално гръб аз. — Благодаря, че ми върна обаждането! Няма да повярваш какво направи Даниел току-що! Беше се съгласил тази вечер да гледа Ноа, но после ми скрои номер! И на всичко отгоре твърди, че искал да преразгледаме споразумението! Като нищо можем да се озовем пак в съда!

— Флис, успокой се! — парира ме от другата страна на линията спокойният манчестърски акцент на Барнаби. Понякога ми се иска адвокатът ми да говореше по-бързичко. Особено като се има предвид, че му плащам на час. — Ще оправим нещата. Не се тревожи!

— Божичко, но той е толкова обезсърчаващ!

— Разбирам те. Но не трябва да се ядосваш. Опитай се да забравиш за това!

Той майтап ли си прави с мен?

— Записах случилото се. Мога да ти го пратя по имейла — отбелязвам, докосвайки флашката, която ми виси на врата. — Искаш ли веднага да ти го пратя?

— Флис, казвал съм ти хиляди пъти: не е необходимо да водиш отчет за всяко дребно събитие!

— Но аз искам да водя отчет! Така де, нали става въпрос за „неразумно поведение“? Ако съберем всичко това, ако съдията само знаеше какъв мерзавец е Даниел…

— Съдията знае какъв мерзавец е той.

— Ама…

— Флис, пак си се отдала на фантазии по развода — изрича с типичния си спокоен тон адвокатът ми. — Какво съм ти казвал за фантазиите по развода?

Настъпва мълчание. Мразя Барнаби, когато чете мислите ми. Познавам го още от колежа и макар да ми струва цяло състояние дори по „приятелската“ тарифа, никога не бих си и помислила да наема някой друг адвокат. И сега той ме чака да отговоря, както учител чака ученика пред черната дъска.

— Фантазиите по развода никога не се осъществяват — изфъфлям накрая, вторачена в маникюра си.

— Точно така. Фантазиите по развода никога не се осъществяват — повтаря натъртено той. — Съдията никога няма да прочете двеста страници досие за недостатъците на Даниел пред цялата съдебна зала, докато тълпата се присмива на бившия ти съпруг! И никога няма да започне с думите: „Госпожо Грейвни, вие сте истинска светица, след като сте търпели подобна злостна измет, затова ви възнаграждавам с всичко, което искате!“.

Тук не мога да не се изчервя. В общи линии в това се състоят и моите фантазии по развода. Само дето в моята версия тълпата замеря Даниел и с бутилки.

— Даниел никога няма да признае грешката си — продължава безмилостно Барнаби. — Никога няма да застане разплакан пред съдията и да каже: „Флис, моля те да ми простиш!“. Вестниците никога няма да съобщят за развода ти с водещото заглавие: „ПЪЛЕН БОКЛУК ПРИЗНАВА МЕРЗОСТТА СИ В СЪДА“.

На този етап вече не мога да се сдържа да не се изкискам.

— Да, знам — казвам.

— Наистина ли, Флис? — пита скептично Барнаби. — Сигурна ли си, че знаеш? Или все още продължаваш да очакваш някой ден той да се събуди и да си даде сметка за всички гадории, които ти е сторил? Защото трябва веднъж завинаги да разбереш едно — Даниел никога няма да осъзнае нищичко! Никога няма да си признае, че се е държал като кошмарно човешко същество. И хиляда часа да посветя на това дело, пак няма да стане!

— Ама това е толкова несправедливо! — провиквам се аз, изпълнена с разочарование. — Защото той наистина е кошмарно човешко същество!

— Да, знам. Той е боклук. Затова не си хаби мислите за него. Прогони го от живота си. Край!

— Не е чак толкова лесно, колкото звучи — промърморвам след кратка пауза. — Все пак е баща на детето ми!

— Да, знам — изрича вече по-меко адвокатът ми. — Никога не съм казвал, че е лесно.

Настъпва тишина. Аз се взирам в часовника в стаята ми, проследявайки движението на тъпите пластмасови стрелки. Накрая се свличам в стола си и отпускам глава в сгъвката на ръката си.

— Божичко, развод… — простенвам.

— Да, развод — съгласява се Барнаби. — Най-великото изобретение на човека.

— Ще ми се просто да можех… Не знам — тежка въздишка. — Да имам вълшебна пръчица, да махна с нея и този брак никога да не се бе случвал. С изключение на Ноа. Ще си запазя Ноа, а всичко останало ще отиде в категория „кошмари“.

— Едно анулиране на брака би те устроило много по-добре — отбелязва весело Барнаби.

— Анулиране ли? — вторачвам се подозрително в телефона. — Това нещо истинско ли е?

— Напълно. Означава, че бракът е невалиден. Никога не е съществувал. Ще се изненадаш да научиш колко много клиенти искат анулиране.

— А аз мога ли да получа такова?

Тази идея ме грабва. Може пък да има някакъв по-евтин и по-лесен начин за това, за който не съм се сещала. „Анулиране.“ Хубава дума. Харесва ми как звучи. Но защо Барнаби не ми го е споменавал досега?

— Но само ако Даниел е бил двуженец — продължава делово адвокатът ми. — Или те е принудил насила да подпишеш този брак. Или бракът не е консумиран. Или единият от вас е бил психически неуравновесен в момента на бракосъчетанието.

— Аз! — отсичам, без да се замислям. — Била съм луда дори да си помисля, че искам да се омъжа за него!

— Всички казват така — засмива се Барнаби. — Опасявам се обаче, че няма да мине.

Искрицата ми надежда постепенно угасва. По дяволите! Ще ми се Даниел да беше двуженец! Ще ми се ей сега, от нищото, да се появи някоя мормонка с боне и да каже: „Аз бях първа!“. И да ми спести всичките ядове.

— Както изглежда, ще се наложи да се придържаме към развода — промърморвам накрая. — Благодаря. Барнаби! Ще взема да затварям, преди да си ми начислил нови трийсет хиляди паунда само за едното „здравей“!

— Напълно си права — каквото и да кажа. Барнаби никога не се обижда. — Но преди да затвориш, само един въпрос: пътуването ти до Франция остава, нали?

— Да, утре тръгвам.

Двамата с Ноа заминаваме за две седмици на Лазурния бряг. Що се отнася до него, това е великденската ни почивка. Що се отнася до мен, аз трябва да оценя три хотела, шест ресторанта и един тематичен парк. Ще работя на лаптопа си всяка вечер до късно, но не се оплаквам.

— Свързах се със стария си съдружник — Нейтън Форестър. Онзи, за когото ти говорех, помниш ли? Който живее на Антибите? Мисля, че е добре двамата да се запознаете, докато си там, да пийнете по едно.

— О! — това връща донякъде настроението ми. — Звучи приятно!

— Ще ти изпратя детайлите по имейла. Той е много добър човек. Малко прекалява с покера, но не му се сърди!

Прекаляващ с покера жител на Лазурния бряг. Звучи интригуващо.

— Няма. Благодаря, Барнаби!

— Удоволствието е мое! Чао, Флис!

Затварям телефона, но веднага след това той пак звънва. Барнаби сигурно е забравил нещо важно.

— Здрасти пак, Барнаби!

Тишина. Единствено забързано, тежко дишане. Хммм. Да не би Барнаби неволно да е натиснал бутона за повторно набиране на телефона, докато чука секретарката си? Но още докато си помислям последното, вече знам кой е от другата страна. Познавам това дишане. И чувам в далечината „Опитвам се“ на Мейси Грей — класически саундтрак на сестра ми в ситуации на раздяла.

— Ало? — пробвам отново. — Лоти, ти ли си? — Още тежко дишане, този път доста по-хриптящо. — Лоти? Скъпа?

— О, Флис… — избухва в сълзи изведнъж тя. — Аз наистина си мислех, че той ще ми предложиии…

— Божичко, Лоти! — прегръщам телефонната слушалка, представяйки си, че прегръщам сестра си. — Лоти, миличка…

— Прекарах цели три години с него и си мислех, че ме обича и че иска бебеее… ама той не искал! Не искааал! — плаче така, както плаче и синът ми, когато си ожули коляното. — И какво ще правя сегааа? На трийсет и три съъъм… — вече хълца.

— Трийсет и три години са нищо! — отсичам веднага. — Нищичко! А и ти си красива и много добра…

— Ама аз му купих пръстееен!

Купила му е пръстен? Вторачвам се в телефона. Правилно ли чух? Тя е купила за него пръстен?!

— Какъв пръстен по-точно? — не мога да не попитам. Представям си как връчва на Ричард някакъв голям, бляскав сапфир в кутийка.

Моля те, само не ми казвай, че си му поднесла блестящ сапфир в кутийка!

— Ами просто… нали се сещаш… — подсмърча тя. — Пръстен. Мъжествен годежен пръстен.

Мъжествен годежен пръстен ли? Такова животно няма.

— Лоти — започвам тактично аз, — сигурна ли си, че Ричард е от типа мъже, които биха носили годежен пръстен? Така де, да не би това да го е уплашило?

— Това няма нищо общо с пръстена! — избухва пак в ридания сестра ми. — Той не го е виждал, защото дори не стигнахме до него! Ще ми се изобщо да не го бях купувала! Но си помислих, че няма да е честно спрямо него, защото той е купил пръстен за мееен!

— Окей! — побързвам да се съглася. — Съжалявам!

— Няма проблеми — изрича малко по-спокойно тя. — Аз съжалявам. Не исках да се разпадам, но…

— Не говори глупости! Че за какво са сестрите?!

Ужасно е да я чуя толкова съсипана. Разбира се, че е ужасно. Противно даже. Но тайничко не мога да не изпитам и известно облекчение. Маската е свалена. Отрицанието й се е пропукало. А това е добре. Това вече е прогрес!

— Както и да е. Вече реших какво да правя и така се чувствам по-добре. Всичко си идва на мястото, Флис — издухва шумно носа си. — Смятам, че вече имам цел. План. Връх, който да гоня.

Наострям уши. Аха. „Цел“ значи. Това е една от няколкото думички на сестра ми, които автоматично ме карат да застана нащрек. Заедно с „проект“, „смяна на посоката“ и „невероятен нов приятел“.

— Ясно — изричам предпазливо. — Страхотно! Та… каква точно е целта ти?

Мисълта ми вече препуска, обмисляйки възможностите. Моля те, само не нов пиърсинг! Или поредната необмислена покупка на недвижим имот! А що се отнася до напускането на работата й, толкова често ми се е налагало да я разубеждавам, че вече се надявам изобщо да не й минава през ума.

Моля те, само не и преместване в Австралия!

Дано не е и „да сваля няколко килца“. Защото: 1) тя вече е достатъчно кльощава и 2) последният път, когато мина на диета, ме накара да й бъда „дружка“ и на всеки половин час да й звъня с думите: „Придържай се към диетата, кучко дебела!“, а когато й отказах, се нацупи.

— И каква е целта ти? — повтарям аз колкото ми е възможно по-безгрижно, макар че цялото ми тяло се е сковало от грозни предчувствия.

— Смятам да се метна на първия самолет до Сан Франциско, за който намеря билет, да изненадам Ричард и да му направя предложение!

— Каквооо?! — едва не изпускам телефона. — Не! Много лоша идея!

Какво смята да прави — да нахлуе в офиса му ли? Или да го чака на стълбите пред квартирата? Да приклекне и да му поднесе така наречения мъжествен годежен пръстен? Не, не мога да позволя подобно нещо! Тя ще бъде напълно съсипана и унизена, а после пак аз ще трябва да събирам разпръснатите парчета.

— Но аз го обичам! — тук вече сестра ми звучи еуфорично. — Толкова много го обичам! И ако той още не е проумял, че сме родени един за друг, то все някой трябва да му го каже, нали така? И кой друг да му го каже, ако не аз? Вече съм на сайта на „Върджин Атлантик“. Дали да не взема икономичен билет? Ще ми уредиш ли отстъпка?

— Не! За нищо на света не резервирай билет за Сан Франциско! — отсичам с най-твърдия и най-авторитетния си възможен тон. — Затвори веднага лаптопа си! Отдалечи се от интернет!

— Ама…

— Лоти, погледни нещата такива, каквито са! — допълвам вече по-меко. — Ричард имаше своя шанс. Ако искаше да се ожените, вече щеше да е факт!

Знам, че нещата, които й казвам, звучат много грубо и безмилостно, но това е самата истина. Мъжете, които искат да се оженят, правят предложение. И не е необходимо да разчиташ някакви техни знаци. Те просто предлагат и тъкмо това е техният знак!

— Ама той просто не си дава сметка, че иска да се ожени! — изрича все така възбудено тя. — Има нужда от малко подбутване, известно убеждаване и…

Малко подбутване ли? По-скоро силен удар в ребрата, ако питате мен!

Внезапно пред очите ми изплува странна картинка — как Лоти влачи Ричард за косата към олтара. И примигвам. Много добре знам как завършва тази история. Завършва в офисите на кантора „Барнаби Рийс, семеен адвокат“ срещу пет стотачки за първа консултация.

— Лоти, чуй ме! — отсичам рязко. — Чуй ме много добре! За нищо на света не трябва да се втурваш към брак, освен ако не си двеста процента сигурна, че ще се получи! Даже по-добре — шестстотин процента! — при тези думи извръщам гневен поглед към най-новите искания на Даниел за развода. — Повярвай ми, не си струва! Вече минах по този път и… Кошмарно е!

В другия край на линията настъпва тишина. Познавам Лоти добре. Вече буквално виждам как въображаемата й романтична сцена как прави предложение на Ричард на моста „Голдън Гейт“ се стопява.

— Или поне първо помисли добре — добавям за ефект. — Не се хвърляй към първото нещо, което ти хрумне! Няколко седмици няма да имат никакво значение.

Тук затаявам дъх и се моля вътрешно.

— Окей — изрича накрая умърлушено сестра ми. — Ще си помисля.

Примигвам, невярваща на ушите си. Божичко, успях! Наистина успях! За първи път през живота си успях да отбия един от Несполучливите избори на сестра си, преди да се е случил! Успях да прогоня заразата, преди да я е докопала!

Е, възможно е с напредването на годините най-сетне да й е дошъл умът в главата.

— Какво ще кажеш двете да отидем на обяд? — предлагам, за да я развеселя. — Аз черпя. Веднага щом се върна от почивката.

— Да, би било чудесно — измънква едва чуто Лоти. — Благодаря, Флис!

— Окей. Пази се! До скоро!

Тя затваря телефона, а аз изливам разочарованието си под формата на стенание — макар да не съм много сигурна към кого точно е насочено това разочарование. Ричард? Даниел? Гавин? Гюнтер? Всички мъже на света? Е, не всички. Може би всички мъже с няколко почетни изключения като: Барнаби, прекрасният ми млекар Невил, Далай Лама (очевидно) и…

Погледът ми внезапно се плъзва към отражението ми в компютърния екран и аз се привеждам напред ужасена. В косата ми се мъдри оранжев пластмасов куршум.

Чудничко!

Трета глава
Лоти

Не мигнах цяла нощ.

Когато кажат това, хората обикновено имат предвид следното: „Будих се няколко пъти, направих си чаша чай и накрая легнах“. Обаче аз наистина не мигнах цяла нощ. Броих всяка минута и всеки час.

Към един през нощта реших, че Флис изобщо не е права. Към един и половина си намерих билет за Сан Франциско. Към два бях написала перфектната, любяща и страстна реч за предложението ми за брак, включваща цитати от Шекспир, Ричард Къртис и „Тейк Дет“. Към три през нощта вече се бях заснела как я изнасям (единайсет дубъла). Към четири се бях изгледала и бях осъзнала ужасната истина — Флис е напълно права. Ричард никога няма да каже „да“. Само ще се изплаши. Особено ако му изнеса и тази реч. Към пет сутринта бях изяла цяла кутия шоколадови бонбони. Към шест бях погълнала всичките рибни хапки. А сега съм се свила като болно коте на един пластмасов стол — гади ми се и съжалявам за всичките си изпълнения.

Една нищожна частица от мен продължава да се пита дали не допуснах най-голямата си грешка, като изрязах така безславно Ричард и го оставих сам на онази маса. Ако бях останала, ако си бях държала езика зад зъбите и ако никога не бях споменала за брак, дали връзката ни щеше да продължи? Някак си?

Но останалата част от мен е далеч по-рационална. Казват, че жените се водели от интуицията си, а мъжете — от логиката. Пълни глупости! Аз съм учила логика в университета, моля ви се! И много добре знам как стават тези неща. Щом А = Б, а Б = В, следователно А = В. А какво би могло да бъде по-логично от следния безпристрастен и сбит аргумент?

Предпоставка 1: Ричард няма никакво намерение да ми предлага брак — показа го пределно ясно.

Предпоставка 2: Аз мечтая за брак и семейство и дай боже някой ден и дете.

Заключение: Следователно на мен не ми е писано да бъда съпруга на Ричард. Следователно трябва да бъда с някой друг.

Второ заключение: Следователно постъпих правилно, като скъсах с него.

Трето заключение: Следователно трябва да си намеря друг мъж, който наистина иска да прекара живота си с мен и не се шашка при всяко споменаване на думата „брак“, сякаш това е най-големият му кошмар. Някой, който си дава сметка, че ако човек прекара три години с теб, може би вече си мисли за обвързване и деца, и куче и… и… и за украсяване на коледната елха заедно… и защо изобщо това да е толкова лошо, а? Защо трябва да бъде абсолютно немислимо и забранено за включване в дневния ред? След като всички казваха, че сме такава страхотна двойка и след като бяхме толкова щастливи заедно, и след като дори твоята майка, Ричард, веднъж намекна, че бихме могли да се преместим да живеем някъде до тях, а?

Добре де, май не се получи толкова сбит аргумент. Нито пък безпристрастен.

Отпивам глътка кафе, опитвайки се да си успокоя нервите. Да кажем, че съм възможно най-спокойна и логична предвид така стеклите се обстоятелства, които са, че трябваше да хвана влака в 07:09 за Бирмингам, без въобще да съм мигнала, че на всичко отгоре закъснявах и за метрото. В момента от мен се очаква да изнеса лекция за набиране на служители пред стотина студенти в една голяма зала, която мирише на сирене и карфиол.

С моя колега Стив се намираме в задната стаичка на голямата зала. Той седи сгърчен над кафето си и изглежда точно толкова наперен, колкото се чувствам и аз. Двамата често изнасяме лекции за набиране на персонал и мисля, че сме доста добър екип. Той поема научната страна на въпроса, аз говоря за по-общи неща. Идеята е Стив да замае студентите с новаторските проучвания и с откритията, които се правят в нашия изследователски отдел, а моята задача е да ги уверя, че компанията ни ще се грижи за тях, че ще им осигури вълнуваща кариера и че изобщо няма да им се прииска да ни напуснат.

— Бисквитка? — предлага ми Стив.

— Не, благодаря — поклащам глава и потрепервам. Вече натъпках достатъчно трансмазнини и хранителни добавки в тялото си, мерси.

Може би трябва да отида на някой спортен лагер. Всички твърдят, че бягането променя живота и ти дава нов поглед към света. Мога да отида някъде, където единственото, което се прави, е да бягаш и да пиеш здравословни напитки. В планината. Или в пустинята. Някъде, където оцеляването е много трудно.

Или да се заема с „Желязната жена“. Точно така!

Пресягам се към блекбърито си и тъкмо се каня да набера в „Гугъл“ „спортни лагери желязна жена“, когато на прага се появява кариерният мениджър на университета. В този университет идваме за първи път, затова не познавам Дебора. Оказва се доста странна — меко казано. Никога досега не съм срещала толкова напрегнат и нервен човек.

— Всичко наред ли е? Започваме след десет минути. Ако питате мен, най-добре е да сте максимално кратки! — отсича и започва да кима неспокойно. — Напълно кратки. Кратко и ясно!

— Нямаме нищо против след лекцията да поговорим индивидуално със студентите — отбелязвам и измъквам от платнената си чанта една купчинка с брошури, озаглавени „Защо да работим в «Блей Фармасютикълс»“.

— Да — отсича тя, а очите й започват да се стрелкат насам-натам. — Ами… както вече казах, бих се ограничила с кратко и ясно изказване.

Изкушавам се да й си тросна: „Но ние сме дошли чак от Лондон за това!“. Господи! Обикновено кариерните мениджъри изпадат в луда радост, когато им кажем, че ще отговаряме на въпроси.

— Обичайният модел, нали? — обръщам се към Стив. — Ти, аз, картинка едно, ти, аз, картинка две, въпроси? — той кимва, а аз подавам дивидито на Дебора и допълвам: — Ще ви дам знак. Ще бъде доста очевиден.

Дивидито за набиране на персонал е най-лошата част от нашата презентация. Заснето е като музикално видео от 80-те години, с лошо осветление, лоша електронна музика и хора с грозни прически, които изглеждат неловко, докато се преструват, че провеждат брифинг. Обаче струваше сто бона, затова се налага да го използваме.

Дебора изчезва, за да зареди дивидито, а аз се отпускам назад в стола си, опитвайки се да се успокоя. Но ръцете ми непрекъснато се гърчат. Нямам представа какво ми става. Всичко изглежда толкова гадно. Какво да правя с живота си? Накъде вървя? Какво следва?

И между другото, в случая изобщо не става въпрос за Ричард. Няма никаква връзка с него. Става въпрос единствено за моя живот. Имам нужда от… не знам. Може би нова посока? Различна енергия?

На стола до мен зървам книга и я вземам. Нарича се „Обратният принцип — променете завинаги своята бизнес стратегия“.

Големите букви на задната корица крещят: „Продадени 10 милиона екземпляра!!!“.

Изпълвам се с гняв към самата себе си. Но защо за бога не чета повече бизнес книги? Ето къде се е объркал животът ми. Не влагам достатъчно усилия в кариерата си. Прелиствам книгата, опитвайки се да погълна колкото ми е възможно повече информация за кратко време. Има множество диаграми със стрелки, които вървят в една посока, после се обръщат и тръгват точно в обратната. Очевидно посланието гласи: обърнете стрелката. Е, схванах го само за две секунди. Очевидно ми идва отвътре.

Май най-добре ще бъде да изчета всички издадени книги от този вид — така ще стана истински експерт. Ами да! Или да се запиша в бизнес факултета на Харвард. Внезапно си се представям седнала в огромна библиотека, излъчваща академичен вид, пълнеща главата си с всичките тези бизнес принципи. А после се връщам в Англия и оглавявам някоя водеща компания. Светът ми ще се превърне в свят на идеите и стратегиите. Мозъчен свят, мисъл от най-висше ниво.

Тъкмо набирам в „Гугъл“ „Чуждестранни студенти в Харвард“, когато се появява отново Дебора.

— Ами студентите вече би трябвало да са се събрали — изрича с отчаян тон и преглъща.

— Така ли? Окей — кимвам, връщайки вниманието си към нея. Какъв за бога й е проблемът на тази жена? Сигурно е нова. Сигурно това й е първата презентация за кариерно развитие на студентите и затова е толкова неспокойна.

Освежавам гланца си за устни, като се старая да избягвам гледката на кървясалите си очи. С вид на човек, канещ се всеки момент да се самоубие, Дебора изчезва през двойните врати по посока на сцената. Чувам треперливия й гласец, опитващ се да надвика шумотевицата в залата. След известно време се чуват ръкопляскания и аз сръгвам Стив, който току-що незнайно защо е захапал ъгълчето на един кроасан. Типично за него.

— Хайде, стига си ял! Наш ред е!

Когато излизам на сцената и зървам скромната ни публика, не мога да не се втрещя.

Когато изнасяш лекции за набиране на персонал за научна компания, свикваш да виждаш пред себе си неугледни персони с немити коси, небръснати бради и огромни торбички под очите. Обаче точно тази публика пред мен е зашеметяваща. В предните редици са се подредили огромно ято момичета в безупречен вид — с дълги блестящи коси, перфектен маникюр и също толкова перфектен грим. Ариергардът представлява група момчета с изрядна мускулатура, която напира да излезе изпод праните им и гладени тениски. Направо онемявам от изумление. Ама с какви лаборатории разполагат тук? Да не би във всяка от тях да има и по няколко фитнес уреда?

— Изглеждат страхотно! — промърморвам окуражително на Дебора. — Получавате най-високата оценка за външен вид!

— Ами… препоръчвам им да полагат усилия за външния си вид — смотолевя тя, изчервява се като домат и побързва да се изпари от сцената. Поглеждам през рамо към Стив, който е зяпнал красивите момичета отпред така, сякаш не може да повярва на късмета си.

— Добре дошли на всички! — започвам, излизайки напред на сцената. — Благодаря ви за присъствието на нашата презентация! Казвам се Лоти Грейвни и съм тук, за да ви обясня защо е хубаво да изберете да правите кариера в „Блей Фармасютикълс“. Вероятно ни познавате от огромния асортимент глобални марки, които продаваме във фармацевтичния бранш — от нашата богата гама болкоуспокояващи „Пласидус“ до невероятно добре продавания ни бебешки крем „Синсеро“. Но кариерата при нас е нещо много повече от това…

— Това е вълнуваща кариера — поема репликата си Стив, избутвайки ме от предната част на сцената. — Да, вярно е, че е истинско предизвикателство, но пък зашеметяващо предизвикателство. Работим в предния фронт на фармацевтичните изследвания и бихме желали да ви качим на нашата главозамайваща въртележка!

Поглеждам го изпод свъсени вежди. Първо, не това гласи сценарият. Второ, откъде се пръкна този негов фалшив „сексапилен“ тон? Трето, вече навива ръкави, изживявайки се като някаква опърпана фармацевтична версия на Индиана Джоунс. Не му препоръчвам да го прави. За разлика от ръцете на Индиана неговите са мъртвешки бледи и целите изпъстрени с вени.

— Ако търсите приключение в живота… — продължава, прави драматична пауза и накрая довършва гърлено: — То тогава тъкмо това е мястото, откъдето бихте могли да тръгнете!

Погледът му се е паркирал върху едно момиче на първата редица с нескромно разкопчана бяла ризка, разкриваща обилно, загоряло деколте. Момичето има дълга руса коса и големи сини очи и очевидно си записва всяка дума, която излиза от устата на Стив.

— Нека вече пуснем дивидито, Стив — изричам с ведър тон и буквално го изтеглям назад, преди лигите му да са потекли върху момичето. Светлините изгасват и на екрана зад нас започва дивидито.

— Страхотно интелигентни студенти! — прошепва в ухото ми Стив, присядайки до мен. — Впечатлен съм!

От какво? От размера на сутиена й ли?

— Не се знае дали са интелигентни или не — още не сме говорили с тях — изтъквам рационално.

— Вижда се в очите им — отсича небрежно Стив. — Играя тази игра вече достатъчно дълго, за да разпозная потенциал, когато го видя! Това русокосо момиче на първата редица например изглежда многообещаващо. Изключително обещаващо! Ще трябва да поговорим с нея за нашата програма за допълнително обучение. Да я грабнем, преди някоя друга фармацевтична компания да го е направила!

О, я стига! Да не би вече да се кани да й предложи договор за шестцифрена сума годишно?

— Ще говорим за нашата програма за допълнително обучение с всички! — изтъквам назидателно. — А теб мога ли да те помоля да не насочваш всяка своя реплика към балконите й?

Лампите отново светват и Стив се връща в предната част на сцената и навива ръкавите си още по-високо, като че ли се кани да цепи дърва и да покаже на целокупното студентство как се прави колиба.

— Позволете ми да ви разкажа за няколко от нашите най-нови открития, както и откритията, които се надяваме да направим в бъдеще — нищо чудно и с ваша помощ! — тук той намига директно на русото момиче, което му се усмихва учтиво.

На екрана изниква картинка на много сложна молекула.

— Предполагам всички сте запознати с ониевите поливъглеродни флуориди… — започва Стив, посочвайки към екрана с показалка, след което спира и допълва: — Но преди да продължа, би било полезно да знаем какво точно учите — оглежда се. — Сигурно има и биохимици…

— Няма значение какво учат! — прекъсва го неочаквано Дебора, преди някой от студентите да е успял да си отвори устата. За мое изумление тя се е измъкнала от черупката си зад сцената и сега се насочва към центъра на сцената. — Няма значение какво учат, нали така? — повтаря.

Изпъната е като пружина. Ама какво става тук?

— За нас би било полезно да знаем — обяснява Стив. — Моля всички биохимици да вдигнат ръка…

— Ама вие вземате студенти от всякакви дисциплини! — прекъсва го безцеремонно домакинята ни. — Нали така твърдите в брошурите си?! Значи няма никакво значение каква специалност са!

Изглежда абсолютно паникьосана. Знаех си, че нещо не е наред!

— Има ли изобщо биохимици тук? — оглежда озадачено Стив смълчаната зала. Обикновено поне половината от присъстващите студенти учат биохимия.

— Може ли да поговорим? — простенва Дебора, пребледняла като платно, и ни привиква встрани на сцената. — Опасявам се… — започва с треперещ глас — че има малка грешка! Изпратих имейла на неправилната група студенти!

Аха, ето какъв е проблемът! Не е включила биохимиците! Ама че идиотка! Е, но пък изглежда толкова притеснена, че решавам да бъда мила с нея.

— Ние сме широко скроена компания — уверявам я със спокоен тон. — Наистина не се интересуваме само от биохимици. Наемаме випускници и по физика, биология, бизнес администрация… Какво учат тези момчета и момичета тук?

Гробна тишина. Дебора дъвче бясно устните си.

— Красота — промърморва накрая. — Повечето от тях учат за гримьори. А някои са танцьори.

Гримьори и танцьори?!

Толкова съм шашната, че не зная какво да кажа. Това вече обяснява защо всички изглеждат толкова красиви и физически здрави. С периферното си зрение забелязвам физиономията на Стив — толкова се е ококорил, че ми идва да се изкискам като девойче.

— Жалко — изричам невинно. — Колегата ми реши, че това е една многообещаваща група млади хора. Искаше да предложи на всички възможността да правят дисертации за сметка на компанията. Нали така, Стив?

Стив ме изпепелява с поглед и насочва гнева си към Дебора.

— Но какво, по дяволите, става тук? Да не би да очаквате да изнасяме лекция по фармацевтични проучвания пред зала, пълна с шибани гримьорки и танцьорки?!

— Съжалявам! — свежда очи Дебора, готова да се разплаче.

— Когато разбрах какво се е случило, вече беше твърде късно. Но тъй като ми бе заповядано да привличам колкото е възможно повече преуспяващи компании, каквато сте и вие, просто не можах да отменя презентацията ви и…

— Някой от вас иска ли изобщо да работи във фармацевтичната индустрия? — обръща се Стив директно към аудиторията.

Никой не вдига ръка. Не знам да се смея ли, или да плача. Станах в шест сутринта, за да бъда тук навреме. Не че изобщо съм спала, но това в случая няма значение.

— Тогава какво правите тук?! — повишава глас Стив, заплашително приближаващ точката на избухване.

— Длъжни сме да присъстваме на десет семинара за кариерно развитие, за да получим университетските си кредити за работа — обажда се едно момиче с коса на опашка.

— Господи боже мой! — провиква се Стив и грабва сакото си от близкия стол. — Нямам време за подобни глупости!

И докато излиза вбесено от залата, се изпълвам с огромното желание да го последвам. Никога досега не бях срещала толкова некомпетентен кариерен мениджър като Дебора. Срамота!

Но, от друга страна, пред мен все така има зала, пълна със студенти, които ме наблюдават. И те все така имат нужда от работа, пък била тя и извън фармацевтичната индустрия. А и аз съм пристигнала при тях чак от Лондон. Няма сега просто да им обърна гръб и да се прибера у дома, така де!

— Окей — въздъхвам, грабвам дистанционното от ръката на Дебора, изключвам дивидито и се насочвам към центъра на сцената. — Да започнем отначало, какво ще кажете? Аз не работя нито в индустрията за красота, нито в танцовата индустрия. Така че няма никакъв смисъл да се опитвам да ви давам професионални съвети за тях. Но пък редовно наемам на работа хора! Затова какво ще кажете да ви дам няколко най-общи съвета, а? Имате ли някакви въпроси към мен в тази връзка?

Настъпва тишина. А после момиче в кожено яке вдига колебливо ръка.

— Бихте ли могли да погледнете сивито ми, за да си кажете мнението дали е добро или не?

— Разбира се! Страхотна идея! Някой друг иска ли да му помогна със сивито?

Гора от ръце. Никога през живота си не съм виждала толкова много ръце с безупречен маникюр на едно място.

— Окей. Подредете се. Започваме!

* * *

Два часа по-късно вече съм успяла да прегледам сивитата на почти трийсет студенти. (Не знам кой ги е учил как се пише сиви, но ако е била Дебора, то тогава тя със сигурност трябва да бъде уволнена! Това вече прелива чашата!) Освен това обсъждахме въпроси като пенсиите, данъчните облекчения и закона за самонаетите служители. Казах им всичко, което знам по тези въпроси, опитвайки се да им бъда максимално полезна. А в замяна научих много неща в области, в които съм пълна невежа, като: (1) как гримираш някого така, че да изглежда като ранен във филмите, (2) коя актриса снима в момента в Лондон, която иначе изглежда сладка, но е истинска кучка към гримьорката си, и (3) как се прави гранд жете в балета (тук окончателно се провалих).

А сега сме на фазата на разговорите по всякакви теми. В момента бледо момиче с розова права коса говори за цената на шеллака и за това колко е трудно да излезеш на печалба, ако си отвориш собствен салон за красота. Слушам и се старая да вметвам по някоя полезна идея, където се сетя, но погледът ми непрекъснато бяга към едно друго момиче, което седи на втория ред. Очите му са зачервени, не е казало и думица до този момент, но непрекъснато поглежда към телефона си, духа си носа и попива очи с кърпичка.

Докато отговарях на техните въпроси, по едно време и аз не бих имала нищо против да прибягна до кърпичката. Говорехме за ползите от почивките, което събуди отново потиснатата ми болка. И аз досега спестявах за почивка. За три седмици някъде. Мислех си, че ми предстои меден месец. Дори намерих едно страхотно местенце в Санта Лучия…

Не, Лоти! Не се връщай там! Продължавай напред! Само напред! Примигвам ожесточено и връщам вниманието си върху момичето с розовата коса.

— … мислите ли, че затова ще бъде по-добре, ако се фокусирам върху оформянето на вежди? — тъкмо ме пита тя с абсолютно сериозно изражение.

О, боже! Не я слушах внимателно! Кога успяхме да стигнем до темата за веждите? Тъкмо се каня да я помоля да обобщи главното си послание заради аудиторията (изпитан трик), когато момичето на втори ред изхриптява силно. Вече няма начин да я игнорирам.

— Хей! — изричам меко и помахвам с ръка, за да привлека вниманието й. — Извинете, добре ли сте?

— Синди наскоро преживя раздяла — отговаря вместо нея приятелката й и я прегръща. — Може ли да я извините?

— Разбира се! — кимвам енергично. — Как така няма да я извиня?!

— Но ще й дадете ли кредита? — вметва притеснено другата й приятелка. — Защото вече се провали на един модул и…

— Всичко стана по негова вина! — отсича ядосано първата приятелка и десетина момичета започват едновременно да поклащат глави и да мърморят неща от рода на: „Напълно вярно“, „Загубеняк“ и „Не може да направи едно опушено око!“.

— Бяхме заедно две години! — изхриптява отново разплаканото момиче. — Цели две години, представяте ли си?! Аз му правех почти всички курсови работи! А сега говори неща от рода на: „Трябва да се фокусирам върху кариерата си“. А аз си мислех, че иска да бъде с мееен… — тук вече момичето се отдава на безметежен вой и рев и докато я гледам, усещам, че и моите очи започват да се пълнят със сълзи. Познавам болката й. Боже, колко добре я познавам!

— Разбира се, че ще ви дам кредита! — отсичам съчувствено.

— Даже ще направя нещо по-добро — ще спомена специално, че сте се явила на лекцията въпреки очевидния психически срив, в който се намирате!

— Наистина ли? — усмихва ми се колебливо Синди. — Наистина ли ще го направите?

— Да! — отсичам. — Но трябва да ме слушате, нали така? Хубаво е да ме слушате, докато говоря!

Изпитвам все по-неистова необходимост да заговоря извън темата. Да ги запозная с някоя универсална истина, а не с теми като пенсии и данъци. Да заговоря за любов. Или за липсата й. Или в каквато там ситуация сме нагазили и двете. Знам, че не ми влиза в задълженията, но това момиче трябва да знае истината! Непременно трябва да я узнае! Сърцето ми бие силно. Чувствам се благородна и вдъхновяваща, като Хелън Мирън или Мишел Обама.

— Позволете ми да ви кажа едно — започвам. — Като жена на жена. Професионалист на професионалист. Човешко същество на човешко същество — фиксирам я с очи. — Не позволявайте на тази раздяла да проваля живота ви! — чувствам се толкова енергизирана. Толкова сигурна в себе си. Изгарям да предам посланието си. — Вие сте силна — започвам да отброявам на пръсти.

— Вие сте независима. Вие си имате собствен живот и нямате нужда от него! Разбрахте ли ме?

И започвам да чакам. Докато не я чувам да прошепне:

— Да.

— Всички тук сме преживели раздели — извисявам глас към цялата аудитория. — Но отговорът не е в сълзите. Отговорът не е и в тъпченето с шоколад, нито в планирането на отмъщение. Трябва да продължите напред! Знаете ли какво правя аз при всяка моя раздяла? Насочвам живота си в нова посока! Намирам си вълнуващ нов проект. Променям външния си вид. Намирам си нов дом. Защото аз съм тази, която управлявам живота си! — отсичам и забивам юмрук в дланта на другата си ръка. — Аз, а не някакъв си тип, който не може да направи дори едно опушено око!

Няколко момичета започват да ръкопляскат, а приятелките на Синди подвикват окуражаващо:

— И ние това й повтаряме! Той е загуба на пространство!

— Никакви сълзи повече! — натъртвам за по-сигурно. — Никакви носни кърпички! Никакво проверяване на телефона за негови обаждания! Никакво тъпчене повече с шоколад! Продължавай напред! Открий нови хоризонти! Щом аз мога да го направя, значи можеш да го направиш и ти!

Синди ме зяпа така, сякаш чета мислите й.

— Ама вие сте силна! — преглъща накрая. — Вие сте удивителна! Аз не съм като вас! И никога няма да бъда като вас, дори когато стана на вашата възраст!

Гледа ме с такова благоговение, че не мога да не се почувствам поласкана, макар, от друга страна, да не е необходимо да се държи към мен така, сякаш съм динозавър. Така де, че аз съм само на трийсет и три, не на сто лета!

— Разбира се, че ще бъдеш! — изричам уверено. — И аз някога бях като теб. Бях кротка и нерешителна. Нямах никаква представа какво да правя с живота си, нито какъв потенциал имам. Бях на осемнайсет години и се лутах в живота — усещам как в гърдите ми напира моята прословута многоцелева мотивираща реч. Имам ли време да я изнеса? Поглеждам си часовника. Почти. Кратката версия. — Чувствах се тотално изгубена. Точно както ти се чувстваш сега. Но после започна моята свободна година преди университета.

Разказвала съм тази история безброй пъти. На студентски събирания, на семинари по тийм билдинг, на подготвителни сесии със служители, които си вземат творчески отпуск. Но никога няма да се уморя да я повтарям. Всеки път вълнението е неповторимо.

— Та започна моята свободна година преди университета — повтарям — и целият ми живот се промени. Промених се като човек. Една забележителна нощ преобърна всичко — правя няколко стъпки напред и поглеждам право към Синди. — Знаеш ли каква е моята теория за живота? Всички ние си имаме своите специални, решителни мигове, които ни сочат пътя. За мен този момент беше именно през тази година, докато си почивах. Просто трябва да изчакаш своя велик момент, защото той ще настъпи, гарантирам ти!

— Но какво стана? — зяпва ме ококорено тя. Тя, както и всички останали. Виждам как някои дори включват айпадите си.

— Бях отседнала в една къща за гости в Иконос. Това е един гръцки остров — пояснявам. — Бях екипирана с всичко необходимо за своята обиколка на света. Прекарах там цяло лято. Мястото беше магическо.

Всеки път, когато разказвам тази история, се връщам към същите спомени. Всяка сутрин се събуждам с гръцкото слънце в очите си. Усещането на солената вода върху изгорялата ми от слънцето кожа. Банският, закачен да съхне на дървените щори. Пясък в износените ми еспадрили. Пресни сардини, печени на плажа. Музика и танци всяка нощ.

— Както и да е. Една нощ избухна пожар — продължавам, насилвайки се да се върна към настоящето. — Беше ужасно. Къщата за гости беше препълнена. Беше като капан на смъртта. Всички излязоха на горната веранда, но никой не можеше да излезе от къщата. Навсякъде писъци. И никакви пожарникари…

Всеки път, когато си спомням за онази нощ, е все едно и също — мигът, в който покривът се срути. Чувам гръмотевичния звук от срутването и писъците. И дори долавям миризмата на пушека.

В залата цари гробовно мълчание. Всички са зяпнали към мен и ме слушат.

— Аз имах известно предимство — бяха ме настанили в къщичката на дървото. И от позицията си отлично виждах в коя посока трябва да тръгнат хората, за да се спасят. Трябваше да скочат встрани от верандата, върху близкия навес за козите. Само че никой не се сещаше за това. Всички се бяха паникьосали. Затова поех нещата в свои ръце. Започнах да упътвам хората. Налагаше се да крещя, за да ме чуят, както и да размахвам ръце и да подскачам като идиот, но слава богу накрая някой ме забеляза и постепенно всички се заслушаха. И последваха инструкциите ми. Всички започнаха да скачат върху навеса за козите и така никой не пострада. Тогава за първи път през живота си осъзнах, че мога да бъда лидер. Че мога да помагам на хората да променят живота си.

Все така пълна тишина в залата.

— Божичко! — обажда се накрая Синди. — И колко бяха тези хора?

— Може би десетина — свивам рамене. — Или май дванайсет?

— Спасила сте дванайсет живота? — провиква се благоговейно момичето.

— Е, чак толкова… — опитвам се да омаловажа случая. — Сигурно и без мен щяха да се спасят. Важното е, че тогава осъзнах нещо за себе си! — слагам ръце на гърди. — От този момент нататък вече имах увереността да се захвана с онова, което наистина искам! Промених живота си, промених всичките си принципи. Мисля, че съвсем отровено бих могла да кажа, че всичко започна от онази знаменита нощ. И всеки от вас ще има подобен свой миг. Кога ли? Гарантирам ви, че когато дойде, ще го усетите!

Когато разказвам тази история, винаги ставам леко превъзбудена от вълнение. Но никога не включвам нещо много важно колко кошмарно беше това преживяване. Никога не споменавам колко уплашена бях аз самата, че крещях, надвиквайки вятъра, надявайки се да бъда чута, осъзнавайки, че всичко зависи само от мен. Сега издухвам носа си и се усмихвам на смълчаните лица пред мен. Помогнах на хората. Тази мантра ме крепи през всичките тези години. Помогнах на хората. Каквито и други глупости да съм направила през живота си, все пак помогнах на хората.

В залата отново се възцарява мълчание. А после русото момиче от първия ред се изправя и заявява:

— Вие сте най-добрият кариерен консултант, който някога сме имали, нали така?

И за мое огромно изумление започва да ръкопляска и всички я следват. Две момичета дори се провикват възторжено.

— Надали чак толкова — побързвам да промърморя.

— Напротив, така е! — настоява момичето. — Вие сте върхът! Имате ли нещо против да ви благодарим както подобава?

— Разбира се! — усмихвам се учтиво. — За мен беше удоволствие да бъда сред вас и желая успех на всички ви…

— Не това имах предвид — пояснява девойката, приближава се към сцената и размахва огромен сноп четки. — Аз съм Джо. Нещо против един грим?

— О! — поколебавам се и си поглеждам часовника. — Не мога да… Искам да кажа, много мило от ваша страна, но…

— Не го приемайте лично — отбелязва мило Джо, — но определено имате нужда! Очите ви са подпухнали. Снощи спахте ли добре?

— О! — вцепенявам се неловко. — Да, спах. Благодаря. Достатъчно спах.

— В такъв случай трябва да смените околоочния крем. Защото каквото и да използвате сега, не ви влияе добре — допълва Джо и се вглежда в лицето ми. — А и носът ви е червен. Да не би да сте… плакала?

— Да съм плакала ли? — провиквам се възмутено. — Разбира се, че не!

Джо вече ме е настанила в пластмасов стол и лекичко потупва кожата около очите ми. После си поема дъх, подобно на строител, оценяващ калпавата работа на предшественика си.

— Съжалявам да го кажа, но кожата ви е в ужасно състояние — продължава и вика с жест две от приятелките си, които автоматично се ужасяват от вида на очите ми.

— Божичко, какъв кошмар!

— Но очите ви са червени!

— Нямам никаква представа защо — изричам, опитвайки се да се усмихна небрежно. — Абсолютно никаква!

— Вероятно имате алергия към нещо! — провиква се изведнъж Джо, озарена от вдъхновение.

— Господи, сигурно! — хващам се като удавник за сламка аз за нейната идея. — Алергия, да!

— Какъв грим използвате? Бихте ли ми го показали? Протягам ръка към чантата си и дръпвам ципа, но той засича. Мамка му!

— Дайте на мен! — предлага любезно Джо и хваща чантата ми, преди да съм успяла да я спра. Не държа някой да забележи огромния шоколад „Галакси“, който си купих тази сутрин на гарата и изгълтах до половината, докато чаках Стив (момент на слабост от моя страна).

— Не, аз ще се справя! — грабвам обратно чантата си. Но нейната ръка вече е дръпнала ципа и в суматохата между нейните и моите ръце шоколадът изхвърча от чантата ми заедно с почти изпитото шишенце бяло вино (още един момент на слабост). И парченца от накъсаната снимка на Ричард (поредният момент на слабост).

— Съжалявам! — изпищява ужасено Джо и започва да събира парченцата. — Много съжалявам. Това да не би да е… — вглежда се по-внимателно. — Снимка? Какво се е случило с нея?

— Ето ви шоколада! — обажда се друго момиче и ми го подава.

— А това сигурно е някоя стара валентинка — допълва приятелката й, предпазливо хващайки с два пръста обгорено парче картичка с блясъчета. — Но прилича на… изгорена?

Направих го с кибрит в чашата си от кафе в „Коста“, преди да ме накарат да изгася огъня. (Краен момент на слабост.)

От едно от парченцата от снимката ме гледа окото на Ричард и аз усещам как всичко в стомаха ми се преобръща. Забелязвам как момичетата си разменят многозначителни погледи, но не мога да им кажа нищичко. Не мога да намеря благороден и вдъхновяващ начин за измъкване от тази своя каша. Джо се обръща и отново оглежда кървясалите ми очи. После изведнъж сякаш нещо й прищраква и започва да връща обратно в чантата ми всички изпадали неща.

— Както и да е! — отсича делово. — Най-важното сега е да ви направим да изглеждате приказно! Това ще покаже на… когото и да е — каквото и да е — намига ми съзаклятнически. Но може и да отнеме известно време. Готова ли сте?

Ето го отговорът! Нямам представа какъв точно е въпросът, но отговорът е този. Седя си в стола със затворени очи и в състояние на почти пълно блаженство, докато лицето ми търпи пълна промяна под вещите ръце на новата ми приятелка Джо и нейните колежки. Вече напръскаха лицето ми с фон дьо тен и навиха косата ми на ролки, и продължават да обсъждат какъв вид да ми придадат, но аз почти не ги слушам. Намирам се в някакъв транс. Не ми пука дали ще закъснея за работа или не. Намирам се извън реалността. Ту се унасям в сън, ту се стряскам, а умът ми е истински вихър от сънища, цветове и мисли.

Всеки път, когато се улавям, че мисля за Ричард, се изтръгвам от тази мисъл. Продължи напред! Точно така. Продължавам напред. Ще се оправя. Единственото, което ми е необходимо, е да се вслушам в собствения си съвет. Да открия нова мисия в живота си. Нова посока. Нещо, върху което да се фокусирам.

Може да взема да променя интериора на апартамента си. Или да се запиша на бойни изкуства. Бих могла да започна интензивни тренировки и да развия физиката си. Да си отрежа косата и да се сдобия с невероятни бицепси като Хилари Суонк.

Или да си направя пиърсинг на пъпа. Ричард мрази пиърсинг на пъпа. Да, това ще направя!

Или да замина на екскурзия. Защо досега не съм ходила по екскурзии?

Мислите ми ме връщат отново и отново към остров Иконос. Да, онова лято наистина беше незабравимо — докато не избухна пожарът и не пристигна полицията. Тогава всичко свърши. Бях толкова млада и толкова тънка. Носех се по бански и срязани дънки. Имах вплетени в косата си мъниста. Имах, разбира се, и приятел — Бен, първото ми истинско гадже. Първата ми връзка с мъж. Тъмна коса и засмени сини очи, и аромат на пот, сол и „Арамис“. Божичко, колко секс правехме само! По три пъти на ден. Най-малко. А когато не правехме секс, мислехме за секс. Беше истинска лудост. Беше като наркотик. Той беше първият мъж, по когото си бях паднала толкова много, че исках да…

Я почакайте! Чакайте малко!

Бен?

Отварям рязко очи и Джо пищи ужасено.

— Стойте мирна!

Не може да бъде! Няма начин!

— Извинявай — примигвам, опитвайки се да запазя самообладание. — Всъщност… може ли да направим кратка пауза? Трябва да звънна по телефона.

Обръщам се, вадя от чантата си телефона и натискам бутона за бързо набиране на Кейла. Междувременно си повтарям да не се държа като пълна глупачка. Не може да е той. Невъзможно е да бъде същият!

Очевидно не е той.

— Здравей, Лоти! — достига до мен неизменно жизнерадостният глас на моята секретарка. — Всичко наред ли е?

Но защо ще ми се обажда след толкова време? Та оттогава изминаха петнайсет години, за бога! Не сме се чували и виждали от… Всъщност оттогава.

— Здравей, Кейла. Само исках да ми дадеш номера на онзи тип Бен — изричам, стараейки се да звуча спокойно. — Онзи, който ме е търсил вчера, докато ме нямаше. Помниш ли го?

Но защо съм стиснала ръка в юмрук, за бога?

— О, да, разбира се! Само секундичка… Ето го! — и диктува един мобилен номер. — Но кой е той? — допълва.

— Ами… и аз не знам точно. Сигурна ли си, че не си каза фамилията?

— Не, просто Бен.

Затварям телефона и се вторачвам в номера. Значи Бен. Просто Бен.

Това е някой нагъл студент, кандидат за работа. Така си казвам. Или кариерен мениджър, който си въобразява, че сме първи дружки. Или пък Бен Джоунс — съседът ми, който по някаква неизвестна причина е решил да ми звънне на работа. Колко мъже по света се наричат Бен? Около пет милиарда. Именно.

Просто Бен.

Но това обяснява всичко. Точно затова започвам да дишам леко накъсано, докато инстинктивно се изправям на стола и заставам в по-привлекателна поза. Кой друг би се представил така, освен ако не е бившето ми гадже?

Набирам номера, стиснала здраво очи. Чакам. Звъни. И отново. И отново.

— Бенедикт Пар — пауза. — Ало? Тук е Бенедикт Пар. Кой сте вие?

Онемявам. Стомахът ми се преобръща.

Той е!

Четвърта глава
Лоти

Първото, което трябва да кажа, е, че изглеждам приказно.

Второто е, че няма да спя с него.

Не, за нищо на света! Не, благодаря!

Въпреки че мисля за това цял ден. Въпреки че само при спомена за това ме изпълва топлина. За него. За всички неща. За нас двамата. Чувствам се сюрреалистично и леко замаяна. Направо не мога да повярвам, че ще го видя! След всичкото това време. Бен. Ще видя Бен, моля ви се!

Когато чух гласа му, все едно се върнах назад във времето. Все едно отново седях срещу него на онази нестабилна масичка, която отваряхме за вечеря. Около нас — маслинови дървета. Босите ми крака — в скута му. Кутийка леденостуден „Спрайт“. До този момент бях напълно забравила за някогашната си пристрастеност към „Спрайт“.

От разговора ни насам в съзнанието ми непрекъснато излизат спомен след спомен — някои от тях в детайли, други откъслечни. Очите му. Ароматът му. Беше толкова настървен. Това като че ли си спомням най-ярко — неговата настървеност във всичко. Караше ме да се чувствам така, сякаш сме главните герои в собствения си филм, сякаш нищо друго няма значение, освен той и аз. И усещането. Усещането за него. На слънце и пот. На пясък и море. На кожа до кожа. Всичко беше горещо, наситено и… невероятно.

А това, сега, след петнайсет години е… ами, странно. Поглеждам си часовника и изтръпвам от очакване. Достатъчно мотаене из магазините. Време е да тръгвам.

Срещата ни е в един нов рибен ресторант в Кларкънуел, за който съм чела много добри отзиви. Както стана ясно, Бен работи някъде наблизо. Но какво работи, не попитах, което беше глупаво от моя страна, затова при завръщането ми на работа се наложи бързичко да вляза в „Гугъл“. Не успях да го открия във „Фейсбук“, но пък попаднах на сайт за някаква хартиена компания, на която той очевидно е директор. Това донякъде ме изненадва — когато бяхме заедно, искаше да става актьор. Но сигурно не се е получило. Или пък е променил решението си. По онова време не говорехме много за кариера, работа и други подобни. Далеч повече ни интересуваше сексът и как ще променим света.

И все пак си спомням множество нощни разговори за Брехт, когото четеше той, и за Чехов, когото четях аз. И за глобалното затопляне. И за филантропията. И политиката. И евтаназията. Сега, като се връщам назад, си давам сметка, че дебатите ни бяха доста детински. Твърде разгорещени и емоционални. Но като се замисля, защо не — та ние си бяхме деца!

Приближавам ресторанта, леко поклащайки се на чисто новите си обувки с високи токове. Усещам перфектната си прическа как подскача около раменете ми, възхищавам се на перфектния си маникюр. Веднага щом Джо и приятелките й разбраха, че отивам на среща с бивше гадже, тотално смениха курса на действие. Направиха ми маникюра. Боядисаха ми косата и ми направиха прическа. Предложиха ми дори интимна коламаска.

От последното, разбира се, нямах нужда. Само преди три дена бях ходила в обичайния си козметичен салон, за да се подготвя за горещия, щастлив, следващ предложението за брак секс с Ричард. Не че цялата тази суетня влезе в действие. Тотална загуба на пари.

Отново ме пробожда болката на унижението. Би трябвало да му изпратя сметката от козметичния салон. Трябва да му я изпратя в Сан Франциско заедно с едно тържествено писмо, което гласи: „Скъпи Ричард, когато получиш това писмо…“.

Не, стига, Лоти! Спри! Не мисли за Ричард! Не съставяй никакво тържествено писмо! Продължи напред! Да, напред!

Стисвам по-силно дамската си чанта, изпълвайки се със сила и енергия. Всичко става така, както трябва да стане. В един момент съм на дъното, на следващия ми се обажда Бен. Това е късмет. Това е съдба!

Въпреки че няма да спя с него!

Не, за нищо на света!

Когато стигам до входа на ресторанта, вадя огледалцето от чантата си и поглеждам за последен път отражението си. Хиляди мълнии! Все забравям колко разкошно изглеждам! Кожата ми блести. Имам изумителни нови скули, които Джо някак си измайстори с руж и нещо друго. Устните ми изглеждат млади и сочни. Извод: аз съм божествена!

Това е обратното на онзи кошмарен сценарий, в който се сблъскваш случайно с бившето си гадже, облечена само по пижама и с тежък махмурлук. Това е сценарият на мечтите. Никога през живота си не съм изглеждала по-добре и нещо ми подсказва, че и никога повече няма да изглеждам по-добре, освен ако не наема десетина гримьори. На постоянен щат. Това днес е моето върхово постижение — във външния вид де.

С внезапен прилив на самоувереност аз бутвам вратата на ресторанта. Посреща ме топъл, съблазнителен аромат на чесън и морски дарове. Има кожени сепарета, огромен полилей и точно подходящият вид тихо жужене. Не от претенциозния, отблъскващ вид, а от цивилизования и приятния. Барманът тъкмо прави коктейл на бара, разтърсвайки шейкъра, и аз съм обзета от моментално, Павловско желание за мохито.

Но побързвам да си кажа, че няма да се напивам. Няма да спя с него. И няма да се напивам.

Към мен се приближава управителят на ресторанта. Ето, започва се!

— Тук съм за среща с… приятел. Резервирал е маса. Бенедикт Пар?

— Разбира се — кимва управителят и ме повежда през ресторанта. Минаваме най-малко край десетина маси, на които стоят възможни мъже с обърнати към мен лица. При всеки от тях стомахът ми се преобръща притеснено. Това ли е той? Това ли е? Моля те, само не онзи…

Господи! Едва не изпищявам на глас. Ето го там, надига се от стола си. Спокойно, Лоти! Усмихни се! Това е… толкова сюрреалистично! Нереално дори!

Погледът ми се плъзга по него, регистрирайки различни детайли на максимална скорост — сякаш съм на олимпийските игри за бързо оценяване на бивши гаджета. Малко странна шарка на ризата, но какво пък? По-висок е, отколкото го помня. По-слаб. Лицето му със сигурност е по-хлътнало, а тъмната му чуплива коса е доста по-къса. Човек никога не би се досетил, че някога е имал къдрици на гръцки бог. В ухото му има дупка — там някога беше обецата му.

— Ами… здравей! — казвам.

Радвам се от начина, по който се владея и звуча толкова делово. Особено на фона на балона от вълнение, който се издува в мен, когато успявам да го огледам още по-добре. Виж го само! Ама той е приказен! Точно какъвто е бил винаги, че дори и по-добре! Много по-зрял. Не толкова недодялан.

Привежда се за целувка. Зряла, цивилизована двойна целувка. А после се отдръпва и ме оглежда.

— Лоти! Изглеждаш… невероятно!

— Ти също не изглеждаш никак зле.

— Не си остаряла и ден оттогава!

— Ти също!

Гледаме се с блеснали очи с изумление и радост, като хора, които са спечелили томбола и са се явили да си получат кутията шоколадови бонбони, която са очаквали за награда, но само за да разберат, че наградата е десет хиляди паунда в брой. Не можем да повярваме на късмета си!

Така де, да бъдем честни — много неща биха могли да се променят за един мъж, когато навлезе в трийсетте. Бен също би могъл да изглежда по всякакъв друг начин. Би могъл, например, да оплешивее. Би могъл да си пусне коремче или да се прегърби. Би могъл да се сдобие с някакъв дразнещ тик.

А той сигурно си мисли, докато ме гледа: „Слава богу, че не се е сдобила с гуша/не е побеляла/не е качила трийсетина кила!“.

— Заповядай! — приканва ме чаровно с жест той и аз заемам мястото си. — Как минаха за теб последните петнайсет години?

— Добре, благодаря — засмивам се. — Ами за теб?

— Не се оплаквам — отговаря и среща погледа ми със същата дяволита усмивка, с която го помня. — Окей, приключихме с любезностите, нали? Искаш ли питие? Само не ми казвай, че си се превърнала във въздържател!

— Ти майтап ли си правиш с мен? — отвръщам в същия дух аз и отварям менюто с коктейлите. Изпълнена съм с трепетно очакване. Тази вечер ще бъде прекрасна, сигурна съм. — Да видим какво предлагат!

* * *

Два часа по-късно цялата трептя от възбуда. На седмото небе съм. Чувствам се като атлет в зоната. Чувствам се като новопокръстен, открил своята религия. Това е. Това е то! Двамата с Бен сме родени един за друг!

Добре де, не успях да се придържам към решението си във връзка с алкохола. Но то и без това си беше абсурдно, недалновидно, глупаво решение. Вечерята с бивше гадже по принцип си е напрегната, объркана работа. И би могла да бъде крайно неловка. Но не и след няколко коктейла — благодарение на тях сега прекарвам най-готината вечер през целия си живот!

Невероятно е каква връзка съществува между нас! Бен и аз! Сякаш продължихме оттам, откъдето бяхме спрели. Сякаш последното десетилетие и половина никога не са съществували. Пак сме на осемнайсет. Пак сме млади и жадни за живот. Пак споделяме безумните си идеи и глупавите шеги и пак държим да се докоснем до всичко, което може да ни предложи светът. Бен автоматично започна да ми разказва за някаква пиеса, която гледал миналата седмица, а аз му отвърнах с изложба в Париж (без да споменавам, че на нея ме води Ричард) и оттогава насам разговорът ни лети. Толкова много имаме за казване. Толкова много спомени.

Пропуснахме досадните въпроси в стил „кой, къде, кога“. Не сме си говорили за работата, за предишните си връзки, за апартаментите и за интериора. Не сме говорили за данъци и пенсии. Толкова е освобождаващо!

Аз знам, че той не е обвързан. Той знае, че аз не съм обвързана. Това е единственото, което ни трябва да знаем един за друг.

Бен погълна доста повече алкохол от мен. Освен това си спомня много повече от мен за времето, прекарано в Гърция. Непрекъснато вади стари спомени, които аз бях погребала. Бях забравила за турнира по покер. Бях забравила за онази рибарска лодка, която потъна. Бях забравила за вечерта, когато играхме тенис на маса с онези двама австралийци. Но в мига, в който Бен ми напомни, всичко излиза отново в съзнанието ми, ясно и детайлно, като че ли е било вчера.

— Да бе! — сбръчквам нос, опитвайки се да си припомня имената на австралийците. — Как бяха? Гай и… Бил, нали?

— Бил, точно така! — засмива се Бен и двамата удряме длани. — Разбира се. Големият Бил.

Не мога да повярвам, че през всичките тези години нито веднъж не съм си спомнила за Големия Бил. Той беше като мечок. Седеше в ъгъла на терасата, пиеше бира след бира и се печеше. Имаше много повече пиърсинги, отколкото бих могла да си представя. Както стана ясно, беше си ги направил сам. С игла. Имаше много готина приятелка на име Пинки и веднъж всички викахме радостно, докато той пробиваше пъпа й.

— Калмарите — отбелязвам и за миг притварям очи. — Никога през живота си не съм яла такива калмари!

— Ами залезите? — припява Бен. — Спомняш ли си залезите?

— Мога ли да ги забравя?

— И Артър — усмихва се Бен, потънал в спомени. — Голям образ беше!

Артър беше собственикът на къщата за гости. Всички го обожавахме и вярвахме на всяка негова дума. Беше най-милият човек, когото някога съм срещала, към петдесетте, а може би и повече. Беше правил какво ли не — от следване в Харвард през основаване на собствена компания и преживяване на фалита й, до обиколка на света с яхта, която завършила на остров Иконос, където се оженил за местно момиче. Седеше всяка вечер в маслиновата горичка, бавничко се напиваше и разказваше на хората за времето, когато обядвал с Бил Клинтън и отказал предложението му за работа. Беше преживял толкова много приключения! Беше толкова мъдър! Спомням си как една вечер се напих и плаках на рамото му, а той ми галеше косата и ми говореше разни удивителни неща. (Не си спомням точно какви, но бяха удивителни.)

— Спомняш ли си стъпалата?

— О, да, стъпалата! — простенвам. — Как се справяхме, направо не мога да повярвам!

Къщата за гости бе разположена на върха на една скала. За да стигнеш до нея или да слезеш на плажа, трябваше да минеш по 113 стъпала, издълбани в самата скала. А ние се качвахме и слизахме по тях по няколко пъти на ден. Нищо чудно, че бях толкова слаба!

— Спомняш ли си Сара? Какво ли се е случило с нея?

— Сара ли? Как изглеждаше?

— Зашеметяващо. Възхитително тяло. Копринена кожа сякаш вдиша спомена. — Тя беше дъщеря на Артър. Не може да не си я спомняш!

— Да де, ама… не съм много сигурна — не възнамерявам да слушам описания за други жени с копринена кожа.

— Може да е тръгнала на пътешествие, преди ти да дойдеш, и да не си я заварила — свива рамене той и продължава: — А спомняш ли си онези стари видеофилми за Дърк и Сали? Колко пъти сме ги гледали, а?

— Да бе, „Дърк и Сали“! — възкликвам. — Божичко!

— „Партньори пред олтара, партньори на улицата…“ — започва Бен с нисък, сексапилен тон.

— „Партньори в смъртта!“ — завършвам аз и двамата се поздравяваме като главните герои.

Двамата с Бен сме гледали всеки един епизод за Дърк и Сали най-малко пет милиона пъти, най-вече защото това бяха единствените видеокасети в къщата, а освен това ти трябва и нещо по-различно от гръцките новини, докато сутрин закусваш. Това е един детективски сериал от 70-те години за двама души, които се запознават в полицейската академия и решават да държат брака си в тайна, докато се борят с престъпността като партньори. Никой не знае, че са женени, с изключение на един сериен убиец, който непрекъснато заплашва да ги издаде. Гениален сериал!

Внезапно в съзнанието ми изплува картина: двамата с Бен седим на онзи стар диван в гостната на къщата, босите ни крака преплетени, обути в еспадрили, дъвчем препечени филийки и гледаме „Дърк и Сали“, докато всички останали са на терасата.

— Спомняш ли си онзи епизод, дето Сали беше отвлечена от съседа? — казвам аз. — Беше най-добрият!

— Не, най-добър беше онзи, в който братът на Дърк идва да живее при тях, а е станал готвач на мафията, а Дърк непрекъснато го пита къде се е научил да готви, а после наркотиците се оказват у зарзаватчията…

— О, да бе, вярно!

И двамата млъкваме за момент, потънали в спомени.

— Никой от познатите ми оттогава насам не е чувал за „Дърк и Сали“ — отбелязва накрая Бен. — Дори не са чували за този сериал.

— При моите е същото — съгласявам се аз, макар голата истина да е, че бях тотално забравила за сериала, докато той не го спомена.

— Тайното заливче… — обажда се той, отново сменил темата.

— Заливчето, да! Боже! — погледите ни се срещат и спомените ме връхлитат като порой. Чувствам се пак вцепенена от горещата страст на тийнейджърката, която бях. Тайното заливче беше мястото, където го направихме за първи път. А после отново и отново. Представляваше миниатюрна ивица пясък край залива. Дотам се стигаше единствено с лодка и обикновено никой не идваше. Докато гребеше, Бен не казваше нищо — само от време на време ме поглеждаше многозначително. А аз си седях с крака върху ръба на лодката и почти се задушавах от трепетно очакване.

И сега пак поглеждам към него, застанал на масата срещу мен. Сигурна съм, че мисли същото, което мисля и аз. Върнал се е отново към онази ивица пясък, която наричахме нашето тайно заливче. Чувства се точно толкова опиянен от спомена, колкото се чувствам и аз.

— А как само ме гледа, докато бях болен от грип… — изрича замечтано. — Никога не съм го забравил!

Болен от грип ли? Изобщо не си спомням да съм го гледала, докато е бил болен от грип. Но, от друга страна, моите спомени са доста по-неясни от неговите. И щом той казва, че е било така, значи е било така. Не искам да го прекъсвам или да му противореча, защото ще разваля момента.

— Държеше главата ми в скута си. Приспиваше ме с песен. Бях с треска, но въпреки това чувах гласа ти и благодарение на него оцелях — отпива поредната глътка вино. — Ти беше моят ангел пазител, Лоти! И може би кривнах от пътя, защото ти не беше до мен през тези петнайсет години!

Негов ангел пазител. Боже, толкова е романтично! Ще ми се да узная как точно е кривнал от пътя, но не искам да питам — ще разваля момента. А и на кого му пука? Всички кривваме от пътя от време на време. А после се връщаме в него. Затова няма значение какво е станало междувременно.

Сега той поглежда към лявата ми ръка и пита:

— И теб как така още не са те отмъкнали?

— Просто не съм срещнала подходящия човек — отговарям небрежно аз.

— Такова разкошно момиче като теб? Сигурно непрекъснато ти се налага да отбиваш досадници!

— Като стана въпрос за това, да, налага ми се — разсмивам се аз, но за първи път тази вечер самообладанието ми се разклаща. И изведнъж, без да искам, се връщам към първата си среща с Ричард. Беше в операта, което е доста странно, защото обикновено аз не ходя на опера, нито пък той. Просто и двамата вършехме услуга на приятели. Беше благотворително представление на „Тоска“ и той беше със смокинг, изглеждаше висок и импозантен, и в мига, в който го зърнах с някаква руса жена под ръка, автоматично се изпълних с ревност. Още не се бях запознала с него, а вече си мислех: „Късметлийка!“. Той се смееше и й поднасяше чаша шампанско, а после се обърна към мен и рече: „Съжалявам, но като че ли не ни запознаха“. И тогава едва не се удавих в божествените му кафяви очи.

И това беше. Като магия. Оказа се, че той всъщност не ходи с русата жена, а след антракта си смени мястото, за да бъде до мен. На първата си годишнина пак ходихме на опера и си бяхме решили да го правим на всяка годишнина до края на живота си.

Но толкова с тази история. Дотук с картините как я разказваме по време на сватбения си прием и как всички ахкат и охкат от възторг и романтика.

— Хей! — вторачва се Бен в мен. — Съжалявам! Май казах нещо, което не трябваше! Обидих ли те?

— О, нищо подобно — побързвам да се усмихна аз и примигвам, за да скрия сълзите си. — Просто… нали знаеш… живот.

— Именно. Именно! — кима енергично той, като че ли току-що съм разрешила някакъв огромен проблем, с който той години наред се е борил. — Лоти, и ти ли се чувстваш така прецакана от живота, както се чувствам и аз?

— О, да! — въздъхвам и отпивам голяма глътка вино. — Дори нещо повече!

— Когато бях на осемнайсет и бяхме в Гърция, знаех към какво се стремя — започва Бен, вторачен невиждащо във въздуха пред себе си. — Имах някаква яснота. Но после навлизаш в живота и всичко някак си се… разваля. Съсипва се. Всичко започва да те притиска, да не ти дава възможност да си поемеш дъх. Сещаш се какво имам предвид, нали? И не виждаш никакъв изход. Става невъзможно да си кажеш: „Хей, я спри за малко, мамицата ти! Хайде сега да си изясним какво точно искам!“.

— Напълно си прав — кимам съпричастно аз.

— Това беше най-върховият момент в моя живот — Гърция, ти, връзката ни — продължава той, завладян напълно от спомена. — Само ти и аз, заедно. Всичко беше толкова просто! Нямаше никакви глупости и номера. И ти ли така го виждаш? И за теб ли това беше най-хубавият период от твоя живот?

Умът ми прехвърля набързо последните петнайсет години. Е, действително тук-там имаше велики моменти, но като цяло не мога да не се съглася с него. Бяхме на осемнайсет. Бяхме изпълнени със страст. Можехме да пием по цяла нощ, без на следващия ден да се събудим с махмурлук. Кога по друго време животът ми е бил толкова хубав?

Кимвам бавно и изричам:

— Да, най-хубавият.

— Тогава защо не останахме заедно, Лоти? Защо не поддържахме връзка?

— Заради проблема „Единбург — Бат“ — свивам рамене. — Невъзможната география.

— Да, знам. Но това беше глупава причина! — отсича гневно той. — Бяхме големи идиоти!

Когато бяхме на острова, водехме този разговор за „невъзможната география“ стотици пъти. Той трябваше да отиде в Единбургския университет. Аз бях записана в Бат. Така че беше само въпрос на време всичко да приключи. Затова нямаше никакъв смисъл да се опитваме да проточваме връзката си извън лятото.

Но и дните след онзи пожар бяха доста странни. Тогава всичко започна да се разпада. Бяхме разпределени в различни къщи за гости, из целия остров. Започнаха да пристигат родители. Някои се появиха дори още със следващото корабче, с пари, дрехи и нови паспорти. Спомням си как зърнах Пинки, отпусната безутешно на един стол в таверната, обградена от изключително елегантно изглеждащите си родители. Както изглеждаше, купонът бе свършил.

— Не планирахме ли веднъж да се видим в Лондон? — спомням си най-неочаквано. — Но тогава ти май трябваше да заминеш за Нормандия със семейството си, нали?

— Точно така — въздъхва шумно той. — Тогава трябваше да им се измъкна. Можеше дори да се преместя да уча в Бат — погледът му най-неочаквано се фокусира върху мен. — Никога след това не срещнах жена като теб, Лоти! И често си казвах какъв идиот съм бил да ти позволя да си тръгнеш! Какъв шибан, тъп идиот съм бил!

Стомахът ми прави едно мощно салтомортале и аз едва не се задавям с виното си. Дълбоко в себе си като че ли се надявах той да каже нещо подобно. Но не и толкова скоро. Сините му очи се впиват с надежда в мен.

— Аз също — успявам само да кажа и веднага запълвам устата си с хапка риба.

— Само не ми казвай, че някога си имала по-добра връзка от нашата! Защото за мен е повече от сигурно, че не съм! — отсича и стоварва юмрук върху масата. — Мисля, че просто объркахме приоритетите си. Може би трябваше да си кажем: „Да върви по дяволите университетът, оставаме заедно!“. Кой знае какво щеше да стане тогава, а? Защото заедно ни беше много добре, Лоти, нали? Мисля, че просто сме пропилели последните петнайсет години, като не сме били заедно! Не ти ли е хрумвало, че е така?

Това скоростно развитие на нещата ме кара да затая дъх. Нямам представа как да реагирам, затова за всеки случай пак натъпквам устата си с риба.

— Досега щяхме да сме отдавна женени! Щяхме да имаме деца! Животът ни щеше да има смисъл! — вече говори почти на себе си, задвижван от някаква потисната емоция, която не съм в състояние да уловя.

— Ти искаш ли деца? — изричам, преди да съм успяла да се спра.

Направо не мога да повярвам, че още на първа среща питам един мъж дали иска деца. Сега би трябвало да ме удари гръмотевица. Само дето… това не е точно първа среща. Ако изобщо трябва да ги броя, може би е милиардната ни среща. Освен това той пръв заговори на тази тема. Освен това нашето изобщо не е среща. Ни най-малко.

— Да, искам деца! — отсича моментално той и впива очи в мен. — Напълно съм готов за семейство, бебешки колички, разходки из парка и всички останали неща, които идват със събитието!

— Аз също — промърморвам и в очите ми избиват сълзи. — Аз също съм готова за семейство.

Боже господи! Пак този Ричард в главата ми! Не съм го викала, но той пак се появи! А заедно с него и онази моя тайна фантазия как двамата с Ричард правим къщичка на дървото за близнаците ни, които се наричат Артър и Еди. С доста по-голяма сила от необходимото отварям рязко малката си дамска чантичка и вадя от нея носна кърпичка. Сълзите не влизаха в плановете ми за тази вечер. Не влизаха в плановете ми и мислите за Ричард.

За щастие Бен като че ли нищо не е забелязал. Долива чашата ми с вино, а после и своята. Случайно забелязвам, че вече сме свършили бутилката. Но кога успяхме?!

— Спомняш ли си нашето споразумение? — стряска ме внезапно гласът му.

Боже господи!

Тялото ми се изпълва с адреналин. Дробовете ми са притиснати толкова силно, че не мога да дишам. Изобщо не допусках, че той още помни споразумението. Аз изобщо не възнамерявах да повдигам този въпрос. Всъщност става въпрос за една наша мъничка шега, с която си обещахме нещо някога. Но то не беше нищо особено. Беше абсурдно.

— Да го задействаме ли? — пита той със съвсем искрен поглед. А аз си мислех, че мъничко се шегува. Не, невъзможно е да говори сериозно!

— Вече е малко късничко — смотолевям аз. — Обещахме си, че ако не сме женени за други хора до трийсетата си година… А аз съм на трийсет и три…

— По-добре късно, отколкото никога! — чувам, а след това усещам крака му до моя под масата, опитващ се да събуе обувката ми. — Апартаментът ми е наблизо — промърморва. Ръката му хваща моята. Цялото ми тяло изтръпва. Това е като спомен на мускулите. Спомен за секса. Знам какво предстои.

Ама… нали… Точно това ли искам? Но какво, за бога става тук? Мисли, Лоти, мисли!

— Ще желаете ли менюто с десертите? — изважда ме от транса гласът на сервитьора. Главата ми се изправя рязко и това ми дава възможността да откъсна за малко поглед от очите на Бен.

— Ммм… благодаря.

Плъзгам небрежно очи по менюто с десертите с поруменели бузи и пълен хаос в главата си. И какво да правя сега? Какво, за бога?!

Един тъничък гласец ми казва да обуздая емоциите си. Че не играя добре картите си. Че допускам огромна грешка. Имам отвратителното чувство за дежа вю, за това как нещата следват един до болка познат модел.

Всички мои дългосрочни връзки са започвали по този начин. С държане на ръце на масата. С изтръпващо тяло. С фино бельо, пълна коламаска и страстен, изобретателен, приказен секс. (Или кошмарен — с онзи доктор. Пфу, не искам да си спомням! Човек би си помислил, че един лекар ще знае повече за желанията на тялото. Слава богу, че успях да го разкарам относително бързо.)

Важното в случая е: не началото е проблемът. Проблемът е после.

Изпълвам се с някаква странна увереност, каквато никога досега не съм изпитвала. Налага се да променя всичко, което правя. Да разруша стария модел. Но как? Какво да сторя?

Бен отново е хванал ръката ми и я целува над китката, но аз не му обръщам внимание. Искам да овладея мислите си.

— Какво има? — вдига по едно време очи той, без да отлепя устни от кожата ми. — Напрегната си, Лоти, но не се съпротивлявай! Това е било предопределено да се случи! Ти и аз! Знаеш, че е така!

Дарява ме с премалелия, леко пиян сексапилен поглед, който много добре познавам. И усещам, че започвам да се възбуждам. Бих могла да се предам на това усещане и да преживея горещата, сладострастна нощ, която заслужавам. Ами да!

Ами ако има шансове за нещо много повече от само една нощ? Как да реагирам в такъв случай? Какво да правя?

Точно в този случай една трезва глава би ми дошла много добре. Само дето моята се върти.

— Бен, все пак не забравяй, че вече не сме на осемнайсет — промърморвам и пак измъквам ръка от неговата. — И аз не искам само едно изчукване. Искам… и други неща. Искам брак. Искам семейство. Искам да планирам живота си с някой друг. Деца и всичко останало.

— Но аз също! — възкликва нетърпеливо той. — Ти не ме ли чу какво казах преди малко? Че никога не трябваше да те пускам да си ходиш! — очите му се впиват в моите. — Лоти, никога не съм спирал да те обичам!

Божичко, той ме обича! Усещам нов прилив на сълзи в очите си. И като го поглеждам, ме осенява мисълта, че и аз никога не съм спирала да го обичам. Може би просто не съм си давала сметка за това, защото е била някаква дълбоко стаена, стабилна любов. Като фонов шум. А сега тя изригва отново на повърхността с цялата си страст.

— Аз също — изричам с леко треперещ глас от истината, която съм осъзнала. — През всичките тези петнайсет години никога не съм спирала да те обичам!

— Петнайсет години! — възкликва той и пак сграбчва ръката ми. — Били сме луди да се разделим!

Романтиката на тази истина се стоварва с пълна сила върху мен. Нали ставаше дума за история, която да разказвам на сватбеното си тържество… Онази история, която да накара всички да ахкат и охкат. Ето ти я историята! Бяхме разделени петнайсет години, но после пак се намерихме.

— Трябва да наваксаме изгубеното време! — простенва той и стисва пръстите ми със зъби. — Скъпа моя Лоти! Моя любов!

Думите му са като балсам за душата ми. Усещането на устните му върху кожата ми е почти непоносимо сладко. За момент затварям очи. Не! В главата ми зазвучава предупредителен сигнал. Няма да понеса и тази връзка да се обърка като всички останали!

— Престани! — измъквам рязко ръката си. — Недей! Бен, отлично знам как ще се развие всичко и няма да го понеса! Не и отново!

— Какви ги приказваш, за бога? — вторачва се в мен той, напълно слисан. — Единственото, което сторих, е да целуна пръстите ти!

Езикът му леко заваля думите. Но сигурно и аз звуча така. Изчаквам сервитьора да събере трохите от масата ни, а после пак продължавам с тих и леко треперещ глас.

— Вече съм минала по този път. Знам какво става. Ти целуваш пръстите ми. Аз целувам твоите. Правим секс. Страхотно е. Правим още секс. Не можем да се откъснем един от друг. Отиваме на мини ваканция в Котсуолдс. После си купуваме може би общо канапе или лавици за книги от „Икеа“. А след това, докато се обърнем, са минали две години и би трябвало да се оженим, но… някак си не се получава. Прескочили сме върха си. Започваме да се караме и накрая се разделяме. Ужасно е!

Гърлото ми се е стегнало от болка при мисълта за съдбата ни. Толкова неизбежна и толкова тъжна!

Бен ме поглежда изумено заради сценария, който току-що съм обрисувала.

— Окей — изрича накрая, застанал нащрек. — Ами ако не прескочим върха си?

— Няма как да не стане. Такова е правилото! Винаги става така! — изфъфлям и го поглеждам с насълзени очи. — Не можеш да си представиш колко често ми се е случвало да прескоча върха с разни други мъже!

— Дори и ако не купим мебели от „Икеа“?

Разбирам, че се опитва да разведри обстановката, но аз съм напълно сериозна. Внезапно си давам сметка, че съм похабила последните петнайсет години от живота си, в излизане с гаджета. Излизането с гаджета не решава нищо. Тъкмо то ми даде Ричард. И тъкмо то е проблемът!

— Има доста основателна причина да си прескочила върха с останалите мъже — пробва се отново Бен. — Защото не са били подходящите. Но аз съм!

— Кой казва, че ти си подходящият мъж?

— Защото… защото… Господи! Какво трябва да направя, за да разбереш? — плъзва пръсти през косата си с отчаян поглед. Накрая отсича: — Окей, печелиш! Ще го направим по старомодния начин. Лоти, ще се омъжиш ли за мен?

— Я млъквай! — срязвам го аз. — Не е необходимо да ми се подиграваш!

— Напротив, говоря напълно сериозно! Ще се омъжиш ли за мен?

— Много смешно — отпивам глътка вино.

— Напротив! Ще се омъжиш ли за мен?

— Престани!

— Ще се омъжиш ли за мен? — повтаря той за пореден път, но вече доста по-високо. Една двойка на съседната маса ни поглежда и се усмихва.

— Шшшт! — срязвам го аз. — Вече не е смешно!

И за мое тотално изумление той става от стола си, коленичи и слага ръце на гърди. Виждам как останалите гости на ресторанта се обръщат да гледат.

Сърцето ми препуска като обезумяло. Няма начин! Няма начин това да е истина!

— Шарлот Грейвни — започва той, като леко се олюлява. — Прекарах последните петнайсет години в преследване на твои бледи имитации, а сега, когато съм с оригинала, осъзнавам, че никога не трябваше да те пускам да си отидеш! Без теб животът ми бе пълен мрак и искам отново да стане светъл. Ще ми окажеш ли честта да станеш моя съпруга? Моля те!

Тялото ми се изпълва с някакво странно усещане. Имам чувството, че се превръщам в памук. Той ми предлага! Наистина ми предлага! Това е самата истина!

— Пиян си — парирам веднага.

— Не чак толкова. Ще се омъжиш ли за мен? — повтаря пак той.

— Но аз вече не те познавам! — пробвам с неискрен смях. — Нямам представа какво работиш, къде живееш, какво искаш от живота…

— Доставки на хартия. Шордич. Да бъда така щастлив, както бях, когато някога бях с теб. Да се събуждам всяка сутрин до теб и да те чукам до прималяване. Да ти правя бебета, които имат твоите очи. Лоти, знам, че изминаха много години, но това пак съм си аз! Пак съм си Бен! — очите му се усмихват както някога. — Е, ще се омъжиш ли за мен?

Вторачвам се в него. Едва си поемам дъх. Главата ми звъни. Но не мога да разбера дали са радостни камбани или предупредителна сирена.

Така де, не мога да отрека, че ми мина през ума да съществува известна вероятност той все още да се интересува от мен. Но това сега надхвърля и най-смелите ми фантазии. През всичките тези години той изобщо не ме е забравил! И сега иска да се оженим! Иска деца от мен! Някъде в дълбините на съзнанието ми се чува нещо — май са цигулки. Може би е това. МОЖЕ БИ В КРАЙНА СМЕТКА Е ТОЙ! Не Ричард, а Бен!

Отпивам глътка вода и се опитвам да подредя разхвърляните си мисли. Да подходим разумно. Да обмислим внимателно ситуацията. Карали ли сме се някога? Не. Беше ли ми приятно в неговата компания? Да. Харесвам ли го? И то колко! Има ли нещо друго, което би трябвало да знам за бъдещия си съпруг?

— Имаш ли пиърсинг на зърната? — изтърсвам изведнъж, обзета от грозни предчувствия. Пробитите зърна не са по моята част.

— Не, разбира се! — той разкъсва театрално ризата си, копчетата се разлитат наоколо, но аз не мога да се сдържа да не погледна към гърдите му. Хммм. Загорели. Стегнати. Сладостен, както го помня.

— Единственото, което трябва да кажеш, е да! — изрича Бен и разтваря драматично ръце. — Единственото, което трябва да кажеш, е да! През по-голямата част от живота си объркваме нещата именно защото прекалено много мислим! Хайде този път да не прекаляваме с мисленето, а? По дяволите, вече изгубихме достатъчно време! Обичаме се! Нека просто скочим на този влак!

Той е прав. Наистина се обичаме. И иска да ми прави бебета, които да имат моите очи. Никой досега не ми е казвал нещо по-романтично. Даже Ричард.

Главата ми се върти. Опитвам се да запазя здравия си разум, но нещо не се получава. Това реално ли е? Да не би да е просто нов трик, за да ме вкара в леглото си? Дали това е най-романтичният миг в моя живот, или аз съм пълна идиотка?

— Аз… така мисля — промърморвам накрая.

— Така мислиш ли?

— Само… дай ми секундичка!

Грабвам чантичката си и се насочвам към дамската тоалетна. Трябва да помисля. С бистър ум. Или поне максимално бистър, като се има предвид, че целият ресторант се върти около мен, а като се гледам в огледалото, виждам три очи.

Би могло да се получи. Със сигурност би могло. Но как да го накарам да се получи? Какво да направя, за да не попадна в примката на същия предсказуем модел като всички останали мои връзки, озовали се в задънена улица?

Докато реша косата си, мисълта ми прехвърля спомени за другите първи срещи с другите ми гаджета. За други случаи на начало. През годините съм стояла в толкова много дамски тоалетни, освежавайки червилото си и питайки се дали това е моята половинка? Той ли е правилният? И всеки път съм се чувствала еднакво изпълнена с надежда, еднакво замаяна. Тогава къде съм бъркала? Какво мога да направя сега, което да е различно от предишните ми връзки? Или по-точно, кое от онези неща, които обикновено правя, сега да не направя?

Внезапно си спомням за онази книга, която зърнах тази сутрин. „Обратният принцип.“ Обърни стрелката. Смени посоката. Това звучи добре, няма спор. Но как точно да сменя посоката? И след това в главата ми зазвучават думите на онази откачена старица в тоалетната вчера. Какво точно каза тя? „Мъжете са животни. В мига, в който докопат плячката си, я изяждат и заспиват.“ Може би в крайна сметка да не е била толкова откачена. Може би в думите й е имало нещо ценно.

Ръката ми застива с гребена над главата ми. Озарява ме вдъхновение. Отговорът. Така търсенето решение. Аз, Лоти Грейвни, ще променя модела! Ще направя точно обратното на онова, което съм правила с всичките си предишни гаджета.

Поглеждам очите си в огледалото. Изглеждам леко налудничаво, но какво пък — нищо ново под слънцето. И ако преди можех да се определя като превъзбудена, сега съм буквално еуфорична. Чувствам се като учен, който е открил нова елементарна частица, която променя цялата игра. Да, точно така! Знам, че съм права! Права съм!

Връщам се в ресторанта, леко поклащаща се на високите си обувки, и в мига, в който стигам до нашата маса, отсичам:

— Никакъв секс!

— Какво?!

— Докато не се оженим, никакъв секс! — и сядам на мястото си. — Такова е моето условие. Ако не ти харесва…

— Каквооо?! — провиква се тотално сащисан Бен, но аз спокойно му се усмихвам. Идеята ми наистина е брилянтна! Ако наистина ме обича, ще чака! Тогава няма да има никакъв шанс някой от нас да прескочи върха. А най-хубавото от всичко е, че ще имаме най-страстния меден месец на света! Ще бъдем като един човек, къпещи се в пълно блаженство. Точно както трябва да бъдат всички младоженци!

Ризата му все още виси разгърдена. Представям си го гол, в някое разкошно хотелско легло, обграден от листа от рози. Само мисълта за това е достатъчна, за да ме накара да потреперя.

— Майтапиш се! — изрича накрая той. — Но защо!

— Защото искам нещата при нас да бъдат различни! Искам да променя модела. Аз те обичам, нали така? Ти също ме обичаш, нали? И искаме да прекараме целия си живот заедно, нали?

— Обичам те от петнайсет години — клати глава той. — Петнайсет пропилени години, Лоти…

Усещам, че се задава поредната пиянска реч.

— Така е! — прекъсвам го безцеремонно. — Тогава нищо не ни пречи да почакаме още мъничко! А след това можем да имаме първа брачна нощ! Истинска първа брачна нощ! Помисли си само! Дотогава и двамата вече ще бъдем на ръба! Няма да имаме търпение да бъдем заедно! — вдигам леко крак под масата и бавно го плъзвам по вътрешността на неговия. Лицето му замръзва. Знам си — този номер е безотказен.

За момент никой от нас не казва нищичко. Да кажем, че общуваме по различен начин.

— Всъщност… — изрича накрая той с хриплив глас — може пък да бъде забавно!

— Даже много! — съгласявам се енергично и с престорена небрежност разкопчавам горното копче на блузката си, след което се привеждам, за да му предоставя възможността да се наслади на деколтето ми. А кракът ми вече действа по слабините му. Бен стои като онемял. — Спомняш ли си нощта на рождения ти ден? — измърквам дрезгаво. — На плажа? Бихме могли да я повторим!

Ако ще я повтаряме, ще си сложа протектори на коленете! На всяка цена! Няма да понеса пак да търпя цяла седмица след това коленете си ожулени! Сякаш прочел мислите ми, Бен притваря очи и тихо простенва:

— Убиваш ме!

— Ще бъде незабравимо! — изведнъж в главата ми нахлува споменът как лежим с преплетени тела в стаята ми, осветена само от ароматните свещи.

— Даваш ли си сметка колко секси си сега? Осъзнаваш ли колко силно искам да се вмъкна под тази маса на секундата? — простенва отново той, сграбчва ръката ми и започва да ръфа лекичко палеца ми. Но този път аз не отдръпвам ръката си. Цялото ми тяло като че ли се настройва за докосването на устните и зъбите му. И ги искам навсякъде. Спомням си и това. Спомням си всичко. Как съм могла да забравя?!

— Първа брачна нощ, така ли? — обажда се накрая той. Пръстите на краката ми все още си вършат работата, а и се сблъскват с доста твърдо доказателство, че на него му е приятно. Значи всичко е все така в изрядно състояние.

— Първа брачна нощ — кимвам.

— И си наясно, че дотогава ще умра от очакване?

— Аз също. Но после ще експлодирам.

Той поема целия ми палец в устата си и аз тихичко простенвам, когато възбудата разтърсва тялото ми. Няма да е зле скоро да тръгваме, докато сервитьорът не е дошъл да ни посъветва да си вземем стая.

А когато Ричард научи за това…

Не, не мисли за това! Това няма нищо общо с Ричард. Това е съдба! Част от по-голямата картина. Невероятна, разтърсваща романтична история, в която главни герои сме аз и Бен, а Ричард е само второстепенен образ.

Знам, че съм пияна. Знам, че това е адски прибързано. Но ми изглежда толкова правилно. А ако дълбоко в себе си все още усещам някаква рана, то знам, че за нея си има и лек. Трябвало е да скъсам с Ричард! Трябвало е да бъда нещастна. Наградата за страданието ми е, че сега получавам годежен пръстен и най-страстния секс през целия си живот.

Усещам, че онази награда от томболата не е била даже десет хиляди паунда. Била е един милион паунда!

Очите на Бен са станали стъклени. Аз дишам все по-учестено. Не издържам повече.

— И кога ще се оженим? — промърморвам накрая.

— Скоро — отговаря той с отчаян глас. — Много, много скоро!

Пета глава
Флис

Надявам се, че сестра ми е добре. Искрено се надявам! Нямаше ме две седмици и през тях изобщо не съм я чувала. Не е отговорила на нито един от веселите ми текстови съобщения, а при последния ни разговор по телефона ми заяви, че възнамерява да отлети за Сан Франциско и да изненада Ричард. В категорията на Несполучливите избори този определено заслужи първо място. Слава на Бога, че успях да я разубедя!

Но оттогава насам — нищо. Оставих й съобщения на гласовата поща, пращах й нови есемеси, но не — никакъв отговор. Добре че все пак успях да се свържа със секретарката й, от която разбрах, че Лоти ходи на работа всеки ден — това ще рече, че поне е жива и е добре. Но не е в стила на сестра ми да си мълчи и да не отговаря. Изобщо не е! А това ме тревожи. Много. Затова довечера ще отида да я видя, за да се уверя, че всичко е наред.

Вадя телефона си и й изпращам поредното текстово съобщение: „Здрасти, какво става???“. След това прибирам телефона и оглеждам училищния двор. Пълен е с родители, деца, бавачки, кучета и дребосъци на скутери. Днес е първият ден от учебния срок, така че наоколо има множество загорели лица, блестящи нови обувки и нови прически. И това са само майките.

— Флис! — приветства ме нечий глас, когато се измъкваме от колата. Това е Анна, друга майка. В едната си ръка държи кутия от строителни блокчета, а в другата — каишката на техния лабрадор, който се дърпа неистово. — Как си? Здравей, Ноа! Откога се каня да ти се обадя за онова кафе…

— Да, би било прекрасно — кимам учтиво.

Всеки път, когато се видим, с Анна се каним да пием кафе (което ще рече, от около две години), но така и не го правим. Но това някак си няма значение. Не това е най-важното.

— И този кошмарен проект за превозните средства — продължава Анна, докато вървим към входа на училището. — Станала съм в пет сутринта, за да го завърша. Голямо пътуване падна, няма що! — засмива се весело.

— Какъв проект?

— Нали се сещаш, онзи по домашен бит? — повдига кутията в ръката си. — Та ние направихме самолет. Не че струва нещо. Просто покрихме една играчка със сребърно фолио. Надали може да се определи като ръчна изработка, но въпреки това… Викам на Чарли: „Скъпи, госпожа Хокинг изобщо няма да се досети, че вътре има играчка!“.

— Но какъв проект? — повтарям аз.

— Е, нали се сещаш? Да изработят някакво превозно средство. Щели да ги показват на някаква изложба там… Чарли, бързо! Звънецът!

Ама какъв проект, за бога?

Приближавайки към госпожа Хокинг, виждам друга майка — Джейн Лангриндж, която стои пред нея и държи модел на туристически кораб. Направен е от дърво и хартия. Има си три комина и няколко редички илюминатори, идеално изрязани в дървото, и миниатюрни глинени фигурки на хора на палубата, които се пекат или плуват в огромен басейн. Зяпвам кораба, тотално онемяла.

— Много се извинявам, госпожо Хокинг — тъкмо казва Джейн, — но част от боята все още е мокра. Толкова ни беше забавно, докато го правихме, нали, Джошуа?!

— Здравейте, госпожо Фипс! — провиква се жизнерадостно учителката. — Как мина почивката? Надявам се добре, нали?

Госпожа Фипс. Много мразя, когато ме наричат така. Но истината е, че никой в училището не е свикнал да ме нарича „госпожа Грейвни“. А и аз не знам какво точно да правя. Не искам да разстройвам Ноа. И не искам да настоявам и да правя проблеми, отказвайки се от неговата фамилия. Пък и ми харесва да имам същата фамилия като сина си. Изглежда семейно и правилно.

Да, знаех си, че още при раждането му трябваше да му избера чисто нова фамилия. Която да е само за нас двамата. Устойчива на разводи.

— Мамо, ти взе ли балона с нагорещен въздух? — поглежда ме притеснено Ноа. — Носим ли балона с нагорещен въздух?

Поглеждам го неразбиращо. Нямам представа какви ги приказва.

— Ноа ни се похвали, че прави балон с нагорещен въздух. Страхотна идея! — привежда се над него госпожа Хокинг със светнало лице. Тя е жена в средата на шейсетте, която никога не се разделя с панталоните си. Иначе е много спокойна и уравновесена — винаги когато съм до нея, се чувствам като необуздан лунатик. И сега тя насочва поглед към празните ми ръце и пита: — Е, носите ли го?

Да виждат някъде по мен балон с нагорещен въздух?

— Не точно — чувам се да казвам. — В момента не е у мен.

— О! — унива усмивката на госпожата. — Е, ако има някаква възможност да го донесете до обед, бихме могли да го включим в изложбата, госпожо Фипс!

— Разбира се! — усмихвам й се уверено. — Просто трябва да… Един дребен детайл… Нека само поговоря за момент с Ноа — издърпвам го настрани и питам: — Кой точно балон, скъпи?

— Моят балон с нагорещен въздух за пътния проект — отговаря синът ми така, сякаш това се разбира от само себе си. — Трябваше да го донесем днес.

— Ясно — вече едва издържам да пазя самообладание. — Нямах представа, че имаш проект. Никога не си ми го споменавал.

— Забравих — признава си той. — Но нали си спомняш, че получихме писмо?

— И какво стана с това писмо?

— Тате го сложи в купата си за плодове.

В гърдите ми се надига вулканична ярост. Знаех си! Знаех си, че той е виновен!

— Ясно — повтарям и забивам нокти в дланите си. — Но тате не ми каза, че имаш проект. Срамота!

— И после си говорихме какво да направя, и тате каза: „Какво ще кажеш за балон с нагорещен въздух?“ — продължава синът ми и забелязвам, че очичките му се навлажняват. — Тате каза, че можем да направим балон и да го покрием с папиемаше, и после да му сложим отдолу кошница и в нея хора. И въжета! И да го боядисаме! Или вместо хора да бъде Батман! — бузите му блестят от възбуда. — Дали го е направил? — поглежда ме с надежда. — У тебе ли е?

— Аз просто… ще проверя — отговарям, залепила една фалшива усмивка на лицето си. — А ти върви да си поиграеш за малко на пързалката.

Отдръпвам се и набирам Даниел.

— Даниел Фи…

— Обажда се Флис! — прекъсвам го безцеремонно. — Случайно да бързаш към училището с проект за балон с нагорещен въздух от папиемаше и Батман в кошницата?

Продължителна пауза.

— О! — изрича накрая Даниел. — По дяволите! Съжалявам.

Но въобще не звучи като човек, който съжалява. Идва ми да го убия.

— Забрави твоите „съжалявам и по дяволите“, Даниел! Нямаш право да постъпваш така с Ноа, нито с мен и…

— Флис, успокой се! Това е просто някакъв си дребен училищен проект!

— Изобщо не е дребен! За Ноа той е огромен! Той е… ти си… — не довършвам, задъхана от ярост. Той и без това никога няма да разбере. Няма смисъл да си хабя думите по него. Както винаги и в това съм сама. — Хубаво, Даниел. Няма значение. Ще оправя нещата.

И изключвам, преди да съм му дала възможност да каже каквото и да било. Изпълнена съм с яростна решимост. За нищо на света няма да предам Ноа! Той ще получи своя балон с нагорещен въздух! Мога да се справя! Хайде, Флис, можеш!

Отварям багажника на колата, а после и куфарчето си вътре. Там имам миниатюрна картонена подаръчна кутийка — останала ми е от някакъв тузарски обяд. Това може да бъде кошът под балона. Връзките от маратонките ми за фитнес могат да се превърнат във въжета. Вадя лист хартия и химикалка от куфара си и правя знак на Ноа да се приближи.

— Тъкмо довършвам нашия балон с нагорещен въздух! — изричам жизнерадостно. — А ти защо междувременно не нарисуваш Батман, за да го сложим в кошничката?

Докато Ноа започва да рисува, подпрял се върху капака на колата, аз бързо вадя връзките на маратонките си. Те са кафяви и на точици. От тях ще излязат перфектни въжета. А в жабката имам малко скоч. Що се отнася до самия балон…

Да му се не види! Какво да използвам сега? Не е като да пътувам навсякъде с торба балони в колата, в случай че…

Хрумва ми една абсурдна идея. Бих могла да използвам…

Не, няма начин! За нищо на света!

* * *

Точно след пет минути аз се приближавам към госпожа Хокинг, носеща безгрижно проекта на Ноа. Майките наоколо една по една замлъкват. Впрочем постепенно целият двор се смълчава.

— Това е Батман! — сочи гордо към кошничката Ноа. — Аз го нарисувах!

Всички деца гледат към Батман. Всички майки гледат към балона. Направен е от надут „Дюрекс Ултра“. Да се не надяваш на тези презервативи колко добре се издуват! А крайчето му се поклаща най-отгоре под лекия бриз.

Чувам внезапно изхилване откъм Анна, но когато вдигам рязко очи, единственото, което виждам, са невинни изражения.

— Божичко, Ноа! — изписква накрая тихичко госпожата. — Какъв… голям балон!

— Това е нелепо! Нелепо и неприлично! — обажда се внезапно Джейн и притиска кораба до гърдите си, сякаш търси защита в него. — Това тук е училище, ако случайно сте забравили! Тук има деца!

— И що се отнася до тях, това си е съвсем приличен и невинен балон! — срязвам я аз. А после към учителката: — Много се извинявам, но съпругът ми ме излъга и… не разполагах с много време да…

— Нищо. Много е добър, госпожо Фипс! — овладява се бързо госпожа Хокинг. — Какво творческо приложение на…

— Ами ако се пукне? — намесва се пак Джейн.

— Имам резервни! — провиквам се триумфално и им показвам останалите презервативи от кутийката, разгърнати като ветрило.

И едва в този момент осъзнавам как изглежда отстрани всичко това. Твърде късно! Бузите ми пламват. Леко премествам пръсти, за да прикрия думите: „Оребрен за по-голямо удоволствие“. И „лубрикант“. И „стимулиране“. Пръстите ми буквално заиграват върху ветрилото, налагайки цензура върху невинните презервативи.

— Мисля, че в стаята ни ще се намери балон за проекта на Ноа, госпожо Фипс — изрича накрая учителката. — А тези резерви си ги задръжте за… — поколебава се, очевидно търсейки някакъв невинен начин да довърши изречението.

— Разбира се! — побързвам да кимна. — Страхотна идея! Ще ги използвам за… Именно. Така де, не — писклив смях. — Всъщност сигурно изобщо няма да ги използвам. Или поне… Аз съм отговорен родител, разбира се…

И накрая млъквам. Току-що споделих информация за начина, по който използвам презервативите, с учителката на сина си. Не съм сигурна как и какво точно се случи.

— Както и да е! — довършвам отчаяно с изкуствена усмивка.

— Значи ще си ги взема обратно. И ще ги използвам… за някаква цел.

И побързвам да напъхам презервативите обратно в чантата си. Един от тях пада и аз се привеждам да го взема, преди да е привлякъл вниманието на някой от седемгодишните наоколо. А всички майки наоколо ме зяпат така, сякаш е станала катастрофа на пътя.

— Надявам се изложбата да мине добре. Приятен ден, Ноа! — подавам балона с нагорещен въздух на сина си, целувам го по бузата, а след това се извъртам на пети и се отдалечавам към колата си, едва поемайки си дъх. Изчаквам да изляза на пътя, след което автоматично набирам Барнаби от телефона в колата си.

— Барнаби! — започвам без всякакви предисловия. — Направо няма да повярваш какво направи току-що Даниел! Ноа имал да прави проект за училището, за който Даниел изобщо не ми спомена и…

— Флис — прекъсва ме търпеливо адвокатът ми, — успокой се!

— Наложи се да връча надут презерватив на учителката на Ноа, представяш ли си?! Трябваше да изпълнява ролята на балон с нагорещен въздух! — тук чувам как Барнаби избухва в смях. — Изобщо не е смешно! — провиквам се възмутено. — Той е пълен боклук! Преструва се, че го е грижа за сина му, но е тотален егоист! Да излъже така детето си!

— Флис! — изрича Барнаби с доста по-твърд тон от обичайното и ме принуждава да млъкна. — Това трябва да спре!

— Кое? — зяпвам неразбиращо високоговорителя на телефона.

— Тези ежедневни оплаквания. Сега ще ти кажа нещо като стар приятел. Ако продължаваш по този начин, ще подлудиш всички ни, но най-вече себе си. Запомни, че в живота човек нагазва и в гадории. Разбра ли ме?

— Ама…

— Просто нагазва, Флис! — натъртва той. — Но няма нищо хубаво в това да продължаваш да газиш в тях! Трябва да продължиш напред! Да си имаш собствен живот! Върви на среща, но без да споменаваш за долните гащи на бившия си съпруг!

— Какво искаш да кажеш? — правя се на ударена аз.

— Беше една среща! Просто среща! — избухва внезапно Барнаби. Безсилието му е буквално осезаемо. — Ти трябваше да флиртуваш с Нейтън, за бога! А не да отваряш лаптопа си и да четеш цялото мръснишко досие на бившия си съпруг!

— Не съм му чела цялото досие! — побързвам да се защитя аз. — Просто си говорихме и аз случайно го споменах, и на него му стана интересно, и…

— Изобщо не му е било интересно! Просто се е държал учтиво! Но както разбирам, мърморила си цели пет минути от срещата ви за бельото на Даниел!

— Това е доста преувеличена оценка — промърморвам.

Но лицето ми вече пламти от срам. А може и наистина да са били пет минути. Към този момент бях вече леко пияна. От друга страна, за бельото на Даниел действително могат да се кажат доста неща и нито едно от тях — хубаво.

— Спомняш ли си първата ни консултация за развода, Флис? — продължава безмилостно Барнаби. — Ти каза, че каквото и да става, никога няма да се поддадеш на огорчението!

Ахвам при тези думи.

— Но аз не съм огорчена! Аз съм по-скоро… ядосана. Изпълнена със съжаление… — разравям ума си за по-приемливи емоции. — Аз съм печална. Тъжна. Философски настроена!

— Думата, която Нейтън използва, бе „огорчена“.

— Аз не съм огорчена! — почти му рева в телефона. — Мисля, че никой по-добре от мен не би могъл да прецени дали съм огорчена или не!

В другия край на линията настъпва тишина. Дишам учестено. Ръцете ми на волана се изпотяват. Връщам се мислено към срещата си с Нейтън. А аз си мислех, че говоря за Даниел по забавен, безпристрастен, ироничен начин! Нейтън нито за момент не даде знак, че не се забавлява. Но това ли правят всички около мен? Опитват се да ме развеселяват?

— Окей — смотолевям накрая. — Сега поне вече знам. Благодаря за подсказките.

— Няма защо! — звънва в ухото ми веселият глас на моя адвокат. — Но преди да кажеш каквото и да било друго, не забравяй, че аз наистина съм ти приятел, Флис! И много те обичам! Тъкмо затова се държа така с теб. Понякога, когато обичаш някого, се налага да бъдеш безкомпромисен с него, нали така? Е, до скоро!

И затваря, а аз давам ляв мигач, прехапвам долната си уста и впивам свирепо поглед в пътя пред мен. Всичко е наред. Всичко си е съвсем наред!

Когато пристигам в офиса, веднага забелязвам, че входящата ми кутия е пълна, обаче първата ми работа е да седна на бюрото си и да се вторача невиждащо в компютъра си. От думите на Барнаби ме заболя много повече, отколкото бих си признала. Аз действително се превръщам в огорчена, смахната самотна жена. И един ден ще се събудя като сбръчкана дъртофелница с черна качулка, която се мръщи на целия свят и се тътри нещастна по улицата, размахвайки бастуна си срещу всеки срещнат и отказвайки да се усмихне дори на съседските деца, които побягват ужасени, когато я видят.

Това е най-лошият сценарий.

След няколко минути се пресягам към телефона и набирам служебния номер на Лоти. Може пък двете да успеем да се поразвеселим.

Отговаря ми Доли, помощницата на Лоти.

— Здравей, Доли! — казвам. — Лоти там ли е?

— Излезе на пазар. Не знам кога ще се върне.

На пазар ли? Примигвам изненадано срещу телефона. Знам, че понякога на сестра ми й писва да седи на работа, но да излезе да пазарува и открито да го признае пред помощницата си надали е подходящ ход в настоящия икономически климат!

— Някаква представа кога ще се върне?

— Нямам представа. Пазарува за медения си месец.

Вцепенявам се. Правилно ли чух? Меден месец? Като в… след сватба?

— Ти да не би току-що да ми каза, че Лоти ще се омъжва? — изричам колебливо накрая.

— Ами да! Ти не знаеше ли?

— Не. Отсъствах две седмици от страната. Това е… Аз съм… — онемявам. Накрая: — Божичко! Е, в такъв случай й предай, че съм се обаждала и че я поздравявам!

Затварям телефона и оглеждам с нови очи празния си кабинет. Мрачното ми настроение се е изпарило. Идва ми да се разтанцувам наоколо. Лоти е сгодена! А това идва да покаже, че някои неща в крайна сметка действително си застават на мястото!

Ама… как?

Как, какво, кога, къде?

И какво е станало? Да не би в крайна сметка наистина да е отлетяла за Сан Франциско? Или пък той се е върнал тук? Или са говорили по телефона? Какво…

Пиша текстово съобщение:

ТИ СГОДЕНА?????

Очаквайки поредното радиомълчание, аз се стряскам, когато секунди по-късно получавам отговор:

ДА!!!! Нямах търпение да ти кажа!!!!

БОЖЕ МОЙ! Какво стана???

Стана много бързо. Още не мога да повярвам. Той се върна в живота ми от нищото, покани ме на ресторант, нямах никаква представа какво ще направи, АБСОЛЮТЕН ШОК!!!!

Е, това вече не се издържа! Непременно трябва да говоря с нея! Набирам мобилния й телефон, но ми дава заето. По дяволите! Ще си налея едно кафе, а после пак ще опитам. Насочвайки се към нашата малка офис кухничка и кафемашината, не успявам да сдържа широката си усмивка. Толкова съм щастлива, че ми иде буквално да се разрева, обаче редакторите в „Пинчър Интернешънъл“ не плачат на работа, така че се задоволявам само с радостна въздишка.

Ричард е перфектният мъж. Той е всичко, което мога да мечтая за Лоти. Което звучи леко майчинско, но, от друга страна, аз наистина се чувствам като нейна майка. Винаги е било така. Нашите родители някак си не успяха да издържат и твърде рано се отказаха от задълженията си, а после дойде и разводът, алкохолните запои, аферите с разни богаташи и накрая онази южноафриканска кралица на красотата… Иначе казано — оставиха ни да се оправяме сами. Лоти е с пет години по-малка от мен и започна да търси помощта ми, много преди майка ни да си замине от този свят.

Та като заместител на майката/сестра/евентуална шаферка (?) аз не мога да не бъда радостна и поласкана, че Ричард се присъединява към нашето странно малко семейство. Отстрани погледнато, той е много красив, но същевременно не чак толкова, че да изгубиш ума и дума по него. А това е много важно — според мен. Защото в крайна сметка, когато става въпрос за съпруга на сестра ти, искаш в нейните очи той да бъде истински бог на секса, но пък не чак толкова, че и ти самата да въздишаш по него. Искам да кажа… Представете си как бих се почувствала, ако Лоти доведе у дома Джони Деп, а? Именно!

Опитвам се да изследвам честно мислите си в уединението на собствената си глава. Да, в подобен случай наистина не бих могла да запазя сестринските си чувства. Най-вероятно бих се опитала да й го отмъкна. Най-вероятно бих сметнала, че нищо, освен него няма значение.

Обаче Ричард не е Джони Деп. Не че не е красив — ни най-малко! Просто не е безумно красив. И не е красив в смисъл на гей, какъвто беше онзи ужасен Джейми — непрекъснато се съревноваваше с нас за диетите. Не, Ричард е истински мъж. В очите ми понякога заприличва на по-младия Пиърс Броснан, а понякога и на по-младия Гордън Браун. (Въпреки че май аз съм единствената, която забелязва приликата с Гордън Браун. Веднъж я споменах пред Лоти и тя не знам защо взе, че ми се обиди.)

Освен това знам, че е много добър в работата. (Както и можете да предположите, когато започна да излиза с Лоти, аз автоматично разпитах из лондонското Сити за него.) Знам също така, че в редки моменти бушоните му прегарят — веднъж така се разкрещял на екипа си, че после му се наложило да води всички на обяд, за да се извини. Но пък е голям добряк. Първият път, когато го видях, носеше фотьойл, който Лоти искаше да сложи в апартамента си. А тя обикаляше из стаята и мърмореше: „Там… Не, там! О, а какво ще кажеш ей там?“. А той просто си държеше търпеливо огромния фотьойл и я чакаше да вземе решение. Тогава погледите ни се срещнаха, той се ухили и аз разбрах — тъкмо това е най-подходящият мъж за сестра ми.

Толкова съм щастлива, че ми идва да заподскачам из офиса. След всичките тези глупости около моя развод трябваше да се случили нещо хубаво. Но как точно е станало? Какво е казал той? Искам да знам всичко, абсолютно всичко! Връщам се на бюрото си и нетърпеливо набирам отново номера й. Този път тя най-сетне отговаря.

— Здрасти, Флис!

— Лоти! — избухвам възбудено. — Поздравления! Страхотни новини! Направо не мога да повярвам!

— Да, знам. Така е! — тя звучи по-еуфорично и от онова, което очаквах. Ричард очевидно се е постарал.

— Е… кога? — започвам, отпускам се назад в стола си и отпивам от кафето си.

— Преди две седмици. Още не мога да го осъзная!

— Подробности, момиче!

— Ами той ми се обади най-неочаквано — започва Лоти и се изкисква като девойче. — Направо не можах да повярвам! Мислех си, че никога повече няма да го видя, а какво остава — това!

Щом й е предложил преди две седмици, това означава, че го е нямало в страната най-много един ден. Сигурно се е приземил в Сан Франциско и после е хванал първия самолет обратно за Лондон. Браво на теб, Ричард!

— И какво ти каза точно? Падна ли на едно коляно?

— Да! Каза, че винаги ме е обичал и винаги е искал да бъде с мен, а после поне десетина пъти ме попита искам ли да се омъжа за него и накрая… аз казах да! — превъзбудата й отново взема превес. — Можеш ли да повярваш?!

Въздъхвам щастливо и пак отпивам от кафето си. Толкова е романтично! Приказно е направо! Чудя се дали да не се скатая от онази пресконференция на „Бритиш Еъруейс“ и да не заведа сестра си на обяд.

— И какво още? — продължавам да подпитвам аз. — Връчи ли му пръстена?

— Разбира се, че не! — провиква се възмутено Лоти.

Слава на Бога, за което. Тази идея с пръстена никога не ми е допадала.

— Значи в крайна сметка реши да се откажеш от пръстена, така ли?

— Дори не ми е хрумвало! — за мое изумление тя звучи дълбоко обидена. — В крайна сметка пръстенът беше за Ричард!

— Какво искаш да кажеш? — примигвам. Нещо очевидно ми убягва.

— Ами купих пръстена за Ричард, както знаеш! — пояснява възмутено тя. — Би било странно да го дам на друг, не мислиш ли?

Опитвам се да отговоря, но усещам, че зациклям — сякаш в спиците на гладко въртящото се колело на ума ми е попаднал молив. Какво означава това „на друг“? Отварям уста, за да кажа нещо, но пак я затварям. Да не би да не съм чула правилно? Да не би тя да е говорила метафорично?

— Та… — започвам притеснено, като че ли говоря на чужд език — купи пръстена за Ричард, но… не му го даде, така ли?

Просто се опитвам да разбера какво има предвид. Но изобщо не очаквам тя да се обърне срещу мен така, сякаш съм провалила живота й.

— Флис, много добре знаеш, че не бих могла да го направя! Не можеш ли поне веднъж да бъдеш малко по-чувствителна, а?! — започва да пищи тя. — Не разбираш ли, че се опитвам да започна наново живота си?! Че започвам съвсем нов живот с Бен?! И че не е необходимо непрекъснато да ми напомняш за Ричард?!

Бен?

Сащисвам се. Имам чувството, че полудявам. Ама кой е този Бен и какво общо има той с всичко това?

— Виж, Лоти, не се разстройвай, но аз наистина не разбирам…

— Нали ти писах току-що в есемеса си? Ти не можеш ли да четеш?

— Писа ми, че си сгодена! — отвръщам и изведнъж в сърцето ми се надига грозно предчувствие. Да не би да е станало някакво велико недоразумение? — Не си ли сгодена?

— Разбира се, че съм сгодена! За Бен!

— Но кой, по дяволите, е този Бен? — изревавам аз в телефона. Елиз надниква разтревожено през вратата, а аз й се усмихвам извинително и оформям с устни: „Окей!“.

В другия край на линията настъпва тишина.

— Наистина — обажда се накрая Лоти. — Извинявай. Току-що прегледах пак есемеса, който ти изпратих. Мислех си, че съм ти казала. Не, няма да се омъжвам за Ричард — ще се омъжвам за Бен. Помниш ли Бен?

— Не, не го помня! — изсъсквам, набираща още скорост.

— Да бе, вярно. Не съм ви запознавала. Е, той е моето гадже от Гърция, с което бях през свободната си година преди университета. Сега се върна в живота ми и ще се женим!

Имам чувството, че таванът се стоварва върху главата ми. Щеше да се омъжва за Ричард — съвсем логично. Но сега ми говори за някакъв тип на име Бен? Не знам откъде да започна.

— Лоти… Ама Лоти… Така де… Как така ще се омъжваш за него? — внезапно ме осенява идея. — Това да не би да е заради виза?

— Не е заради виза, разбира се! — провиква се възмутено тя.

— Това е любов!

— Обичаш този тип Бен достатъчно, за да се омъжиш за него? — направо не мога да повярвам, че водя подобен разговор със сестра си.

— Да.

— И кога точно се върна той в живота ти?

— Преди две седмици.

— Преди две седмици — повтарям, стараейки се да запазя самообладание, въпреки че ми идва да избухна в истеричен кикот. — След колко време?

— След петнайсет години! — отвръща предизвикателно тя.

— И преди да си ме попитала — да, обмислила съм добре решението си!

— Е, в такъв случай… поздравления! Сигурна съм, че Бен е прекрасен!

— Невероятен е! Сигурна съм, че ще ти хареса! Изглежда жестоко, забавен е, а и между нас има много силна връзка и…

— Страхотно! Знаеш ли, защо не вземем да се видим на обяд, а? Тъкмо ще си поговорим повече.

Усещам, че преигравам. Но просто ми трябва време, за да се нагодя към новата ситуация. Може пък този тип Бен действително да е идеалният за Лоти и всичко да се нареди прекрасно. Стига да имат достатъчно дълъг годеж и да не прибързват…

— Какво ще кажеш да се видим в „Селфриджис“? — казва в другия край на линията сестра ми. — Защото така и така вече съм тук, та… Тъкмо си купувам бельо за медения месец!

— Да, разбрах. Та кога планирате да се ожените?

— Утре! — изписква щастливо тя. — Искахме да го направим колкото е възможно по-скоро! Ще можеш ли да си вземеш почивен ден?

Утре???

Сестра ми е превъртяла. Напълно.

— Лоти, не мърдай оттам! — едвам успявам да изгъгна. — Веднага тръгвам към теб! Мисля, че трябва да поговорим!

* * *

Изобщо не трябваше да си почивам! Изобщо не трябваше да заминавам на Лазурния бряг! Трябваше да осъзная, че Лоти няма да миряса, докато не намери нещо, към което да насочи цялата енергия на болката си! И сега това! Брак, моля ви се!

Докато стигна до „Селфриджис“, сърцето ми хлопа като обезумяло, а главата ми е пълна с въпроси. Заварвам сестра си с кошничка, пълна с бельо. И не какво да е бельо, а секси бельо! Тъкмо се е вторачила в един прозрачен сутиен, когато аз се втурвам към нея така отривисто, че едва не събарям цяла закачалка с прашки. Когато ме зърва, тя вдига сутиена и пита:

— Какво ще кажеш?

Оглеждам нещата в кошничката й. Определено се е постарала. Забелязвам доста голямо количество черна прозрачна дантела. А каква е тази маска за очи, моля ви се?

— Какво ще кажеш? — повтаря нетърпеливо тя и пъха сутиена едва ли не под носа ми. — Скъпичък е. Да го пробвам ли?

Ще ми се да й изкрещя: „Няма ли един малко по-важен въпрос, който би трябвало да обсъждаме? Като например кой е този Бен и защо ще се омъжваш за него?“. Но ако съм научила нещо за сестра си, то е, че с нея трябва да се играе внимателно. Трябва да се пипа с памучни ръкавици.

— Е? — възкликвам колкото ми е възможно по-ведро. — Значи се омъжваш. За човек, когото не познавам.

— Ще се запознаеш с него на сватбата. Гарантирам ти, че много ще ти хареса, Флис! — очите й проблясват закачливо, когато хвърля в кошничката си въпросния сутиен и добавя към него едни съвсем символични прашки. — Направо не мога да повярвам, че всичко се нареди толкова добре! Толкова съм щастлива!

— Ясно. Чудесно! Аз също — изричам, правя съвсем кратичка пауза, след което допълвам: — Само че… така де, това е просто една мисъл… налага ли се да се омъжваш толкова бързо? Не можехте ли да си направите по-дълъг годеж и да планирате всичко както трябва?

— Няма какво да планираме! Всичко е много просто! Кметството на Челси, след това обяд в някое уютно ресторантче. Простичко и романтично. А ти ще ми бъдеш шаферка, надявам се! — стисва ръката ми, след което се насочва към следващ сутиен.

Усещам в нея нещо адски странно. Оглеждам я, за да се опитам да отгатна какво е. Има онова така характерно за нея маниакално излъчване, с което се сдобива след всяка раздяла, но сега се забелязва и друго. Очите й са прекалено блестящи. Сякаш се е надрусала. Да не би този Бен да е някакъв наркодилър? Да не би тя да е упоена!

— Значи така, този Бен изведнъж те потърси, ей така, най-неочаквано?

— Да, точно така. Свърза се с мен и вечеряхме. И после сякаш никога не сме били разделени. Автоматично се оказахме на една и съща вълна! — въздъхва блажено при спомена. — Оказва се, че през всичките тези петнайсет години не е преставал да ме обича, представяш ли си? Петнайсет години! И аз също не съм преставала да го обичам. Тъкмо затова се женим толкова бързо. И без това вече изгубихме достатъчно време, Флис! — гласът й потреперва драматично, като че ли играе в телевизионно риалити. — Просто искаме да продължим по-нататък заедно!

Какво?!

Добре де, това са пълни глупости! През последните петнайсет години Лоти не е въздишала по никакъв Бен. Ако беше така, все щях да я усетя някак си.

— Обичала си го петнайсет години? — не мога да не я предизвикам аз. — Странно, че никога не си го споменавала. Нито веднъж.

— Обичах го дълбоко в себе си! — възкликва тя и слага ръка на сърцето си. — Ето тук! Може и да не съм ти казвала за това. Може и да не ти казвам всичко! — отсича и предизвикателно хвърля един колан с жартиери в кошничката си.

— Имаш ли негова снимка?

— Не. Но е страхотен! Между другото, искам ти да кажеш приветствената реч на сватбата ни! — допълва небрежно. — Ще го играеш главна шаферка и кума. А кумът на Бен е неговият приятел Лоркан. На церемонията ще бъдем само ние четиримата.

Впивам гневен поглед в сестра си. Писна ми от нея! Възнамерявах да бъда тактична и да подходя с памучни ръкавици към този въпрос, обаче не мога. Нещата вече излизат от контрол.

— Лоти — започвам, като поставям ръка върху пакета чорапи, който тя се кани да вземе. — Спри! Изслушай ме, моля те! Знам, че не искаш да чуваш това, което ще ти кажа, но трябва! — изчаквам, докато тя неохотно извръща очи към мен. — С Ричард се разделихте преди колко… пет минути? И се канеше да се обвържеш с него за цял живот. Дори му купи годежен пръстен. Каза, че го обичаш. А сега бързаш да сключиш брак с човек, когото едва познаваш? Мислиш ли, че идеята е добра?

— Съвсем добре си е, че скъсах с Ричард! Даже много си е добре! — настръхва внезапно сестра ми. — А и мислих достатъчно, Флис! Дадох си сметка, че Ричард не е за мен. Изобщо не е за мен! Имам нужда от романтичен мъж. От мъж, който да може да изпитва чувства и да го показва! Човек, който би си заложил и живота заради мен, ако трябва, разбираш ли ме? Ричард е приятен тип и аз си мислех, че го обичам. Но сега вече виждам истината — той е ограничен!

Изплюва думата „ограничен“ като че ли е най-грозната обида, която може да измисли.

— Какво искаш да кажеш с това „ограничен“? — не мога да не се опитам поне мъничко да защитя Ричард.

— Тесногръд е. Няма никакъв стил. Никога не би направил някой голям, необмислен, прекрасен жест. Дори и не би му хрумнало да открие момичето си след петнайсет години, за да й каже, че без нея животът му не е имал никакъв смисъл, а сега иска да поправи нещата — брадичката й се вирва предизвикателно, а аз вътрешно простенвам. Такива ли й ги е говорил Бен? Че иска да поправи нещата?

Така де, не че не разбирам сестра си. След Даниел и аз имах няколко кратки, необмислени афери, но се разделих и с двамата. И не се омъжих за нито един от тях.

— Виж какво. Лоти — пробвам различна стратегия аз. — Всъщност те разбирам. Отлично знам как се чувстваш. Наранена си. Объркана си. И точно в този момент твоя стара тръпка изниква изневиделица — разбира се, че ще легнеш с него. Нормално е. Но защо трябва чак да се жените?

— Тук вече напълно грешиш! — отсича сестра ми и ме поглежда победоносно. — Ужасно грешиш, Флис! Изобщо не съм спала с него! И няма да го направя! Пазя се за медения ни месец!

Тя какво…

Какво???

От сестра си очаквам да чуя много неща, но точно такова никога. Зяпвам я изумено, неспособна да кажа каквото и да било. Къде е моята сестра и какво е сторил този човек с нея?

— Ти се пазиш?! — повтарям накрая като папагал. Но… защо? Да не би да е амиш? Тази мисъл ме изпълва с грозни предчувствия. — Да не би да е от някаква секта? Да не ти е обещал просветление?

Само не ми казвайте, че му е връчила всичките си пари! Не отново!

— Разбира се, че не!

— Тогава… защо?

— За да мога да изживея най-страстния секс в моя живот именно в първата си брачна нощ! — отсича тя и безцеремонно измъква пакета с чорапи изпод ръката ми. — Ние отдавна си знаем, че сме перфектни един за друг, тогава защо да не отложим момента? Все пак става въпрос за първата ни брачна нощ! Тя би трябвало да е специална! Колкото е възможно по-специална! — потръпва цялата, като че ли вече едва се сдържа. — И можеш да ми вярваш, че ще бъде точно такава! Божичко, Флис, да знаеш само колко е секси! Не можем да спрем да се галим! Все едно отново сме на осемнайсет!

Вторачвам се в нея и постепенно всичко започва да си идва на мястото. Да, това напълно обяснява блесналите й очи. Напълно обяснява и кошничката със секси бельо в ръката й. Подготвя се за нападение. А този техен годеж е само една продължителна предварителна игра. Как не се сетих веднага?! Да, упоена е, но от страст, не от наркотици. При това не от каква да е страст, а от тийнейджърска страст. Има същото излъчване като тийнейджърите, които се мляскат в задната част на автобуса, като че ли са единствени на този свят. За момент се изпълвам със завист. Честно казано, и аз не бих имала нищо против да изчезна от света в огромен балон от тийнейджърска страст. Но все пак трябва да остане и някой разумен, нали така? Не може всички да се отнесем от реалността. Ами да!

— Лоти, чуй ме добре! — започвам да говоря бавно с надеждата поне някоя от думите ми да успее да проникне през мъглата на съзнанието й. — Не е необходимо чак да се омъжваш! Можете просто да си вземете някъде хотелски апартамент!

— Но аз искам да се омъжа! — отсича тя и тананикайки си, се отдалечава към закачалката с прозрачни халатчета. Хвърля едно в кошничката си, а аз едва сдържам желанието си да се разпищя. Всичко е много добре. Но ако смъкне поне за момент розовите си очила на страстта, може и да забележи колко скъпо ще й струва някой ден тази лудория. Най-малкото цяла кошница скъпо бельо. Както и брак. Меден месец. Развод. И всичко това само заради една епична нощ чукане? Което би могла да има безплатно?

— Знам какво си мислиш — стряска ме внезапно тя. — За разнообразие би могла и да се зарадваш заради мен!

— Опитвам се, скъпа! Наистина се опитвам! — промърморвам и разтривам чело. — Но в това няма никакъв смисъл! Правиш всичко обратното!

— Така ли? — обръща се рязко тя. — И кой го казва? Доколкото си спомням, това е традиционният начин, не мислиш ли?

— Лоти, държиш се абсурдно! — започвам вече да се ядосвам не на шега аз. — Това въобще не е начин за започване на брак, разбра ли ме? Бракът е сериозно нещо, с огромна юридическа стойност и…

— Много добре го знам! — прекъсва ме тя. — И аз много искам да се получи. Затова смятам, че тъкмо това е начинът! Не ме мисли за глупачка, Флис! — поглежда ме свирепо и скръства ръце пред гърди. — Ако искаш да знаеш, мислих много по този въпрос. До този момент любовният ми живот е истински провал. Следваше един и същи модел, мъж след мъж. Секс. Любов. Никакъв брак. Все едно и също, отново и отново. Е, сега имам шанс да го направя различно! Обръщам стратегията! Любов. Брак. Секс!

— Но това е чиста лудост! — не се сдържам и избухвам аз. — Цялата тази работа е лудост! Не може да не го виждаш и сама!

— Не, не го виждам! — тросва ми се сестра ми. — Виждам само едно брилянтно разрешение на голям проблем. Подходът е ретро, да. Но е пробван и доказан! Да не би кралица Виктория да е правила секс с Албърт, преди да се оженят? А не беше ли бракът им успешен? Тя не го ли обичаше неистово, дотолкова, че да издигне в негова памет огромен мемориал в Хайд Парк? Именно! Ромео и Жулиета правили ли са секс, преди да се оженят?

— Ама…

— А Елизабет Бенет и мистър Дарси[1] правили ли са секс, преди да се оженят? — продължава тя с гневен поглед, като че ли това доказва всичко.

Ясно. Щом ще използва мистър Дарси като аргумент, аз се предавам.

— Разбрах — кимвам безсилно. — Тук вече ме хвана. Мистър Дарси. Ама, разбира се!

Осъзнавам, че на този етап се налага да отстъпя за малко, за да намеря друг подходящ ъгъл за нападение.

— И кой е този Лоркан? — започвам, осенена от нова идея. Кой е този кум на Бен, за когото ми говориш?

Допускам, че най-добрият приятел на Бен е точно толкова във възторг от този прибързан брак, колкото съм и аз. Може пък да успеем да обединим силите си.

— Нямам представа — махва безразлично ръка тя. — Някакъв стар приятел. Работел с него.

— Къде?

— В компанията им. Май беше нещо като… „Дикрий“?

— И какво точно работи този Бен?

— Нямам представа — промърморва сестра ми и вдига чифт бикини, които се развързват отзад. — Все нещо работи.

Едва се сдържам да не й изкрещя: „Ще се омъжваш за него, а нямаш представа какво работи?!“.

Вадя своето блекбъри и написвам: „Бен — Лоркан — Дикрий“.

— Как му е фамилията на този Бен?

— Пар. Ще бъда Лоти Пар! Не е ли страхотно?

Бен Пар.

Написвам го в блекбърито си, вторачвам се в екрана и се правя, че ахвам изненадано:

— Божичко, напълно бях забравила за това! Всъщност, Лоти, не съм много сигурна, че имам време за този обяд, нали? По-добре е да тръгвам. А на теб приятно пазаруване! — прегръщам я леко. — После пак ще говорим. И… пак поздравления!

Ведрата ми усмивка трае точно до края на отдела за бельо. Още не стигнала до ескалаторите, вече набирам в телефона си: „Бен Пар“. Бен Пар, потенциалният ми бъдещ зет. Кой, по дяволите, е този тип?

* * *

Докато стигна до офиса, вече съм успяла да преровя „Гугъл“ колкото ми е възможно по-обстойно като за телефон за този Бен Пар. Но не открих нито компания на име „Дикрий“, нито него — само няколко неща за някакъв си Бен Пар, който бил комик. При това доста лош, ако се вярва на отзивите. Това ли е той?

Страхотно! Лош комик за зет! Кой не си мечтае за такъв?

Накрая откривам една страница, в която се споменава за някакъв си Бен Пар в новинарска статия за някаква хартиена компания, наречена „Дюпри Сандърс“. Въпросният Бен Пар се кичи с една от онези измислени длъжности, за които се чудиш какво точно прави човекът — „Консултант по стратегически прегледи“. Набирам „Бен Пар Дюпри Сандърс“ и ме залива огромна информация. Тази компания очевидно е голяма работа. Сериозна работа. Ето я и нейната уебстраница. На нея постепенно се разкрива снимка и кратка биография, която гласи: „След дългогодишна работа за баща си, Бен Пар се почувства поласкан да се присъедини към управата на «Дюпри Сандърс» през 2011 година в стратегическата роля на… истинска отдаденост към бизнеса… След смъртта на баща си е още по-отдаден на бъдещето на компанията“.

Привеждам се към екрана и оглеждам внимателно снимката, опитвайки се да добия представа за този човек, който нахлува като торпедо в нашето семейство. Да, изглежда добре, това поне не може да му се отрече. Леко момчешка красота. Елегантен. Приятен. Не съм много сигурна за устата му — изглежда ми леко слабоволев.

След достатъчно взиране пикселите започват да танцуват пред очите ми, затова се отдръпвам от екрана и написвам: „Лоркан Дюпри Сандърс“.

Миг по-късно се появява нова страница със снимка на съвсем различен тип мъж. Тъмна, щръкнала коса, дебели черни вежди, намръщен. Силен, леко прегърбен нос, подобен на клюн. Изглежда доста отблъскващ. Под снимката пише: „Лоркан Адамсън. Вътрешен телефон 310. Лоркан Адамсън е бил адвокат, преди да стане член на екипа на «Дюпри Сандърс» през 2008 година… отговорен за редица инициативи… разработил е луксозната марка картички «Пейпърмейкър»… работил е с Националния тръст за разширения на центъра за посетители… отдаден на идеята за устойчива, отговорна индустрия…“.

Адвокат значи. Да се надяваме, че е от рационалния, разумен тип адвокати, а не от арогантните копелета. Набирам номера му, като едновременно с това отварям електронната си поща.

— Лоркан Адамсън — гласът е толкова дълбок и гробовен, че зяпвам изумено. Това не може да е истински глас. Сигурно е от синтезатор.

— Ало? — повтаря той, а аз едва сдържам кикота си. Този тип има глас на филмов говорител. От онзи вид басови, боботещи гласове, които слушаш, докато нагъваш пуканки и чакаш началото на филма.

Мислехме си, че светът е в безопасност. Мислехме си, че Вселената е наша. Докато не се появиха ТЕ!

— Ало? — повтаря пак басовият глас.

В отчаяна битка с времето една жена е длъжна да разбие кода…

— Здравейте! Ъхъммм… — опитвам да събера мислите си. — С Лоркан Адамсън ли говоря?

— Същият.

От режисьора, носител на „Оскар“…

Не, престани, Флис! Концентрирай се!

— Да, разбира се! — концентрирам се най-сетне. — Е, мисля, че е добре да поговорим. Казвам се Фелисити Грейвни. А сестра ми се нарича Лоти.

— Аха! — гласът внезапно се оживява. — Е, извинете за невежеството, но какво, по дяволите, става тук? Току-що ми се обади Бен. Както разбирам, той и сестра ви ще се женят?

Автоматично схващам две неща. Първо, той има лек шотландски акцент. Второ, също не е особено вдъхновен от тази идея за сватбата. Слава на Бога! Поне още един разумен човек!

— Точно така! — възкликвам. — А вие сте кумът? Нямам никаква представа как се е стигнало дотук, но си мисля, че може би е добре да се видим и…

— И какво? Да планираме украсата за масите ли? — прекъсва ме безапелационно той. — Нямам никаква представа как точно сестра ви е успяла да убеди Бен да предприеме подобна абсурдна стъпка, но се опасявам, че ще сторя всичко по силите си, за да спра този брак, независимо дали ви харесва или не!

Вторачвам се в телефона. Какво каза той току-що?

— Вижте какво, аз работя с Бен и знам, че в момента се намира в ключов период от кариерата си — продължава безмилостно Лоркан. — И не може просто така да се измъква за някакъв измислен, прибързан меден месец! Той си има отговорности, ако не знаете! Има задължения! Нямам представа от мотивите на сестра ви, но…

— Каквоооо??? — толкова съм вбесена, че не знам откъде да започна.

— Моля? — звучи озадачено, че някой се е осмелил да го прекъсне. Аха, значи е от онзи вид адвокати.

— Окей, господинчо! — казвам и автоматично съжалявам за тази дума. Но вече е твърде късно. Затова е най-добре да продължа настъплението. — Първо на първо, сестра ми не е убеждавала никого за нищо! Ако си направите труда, ще разберете, че именно вашият приятел се е появил в живота й от нищото и я е баламосал да се оженят! И второ, ако си мислите, че ви се обадих, за да планираме „украсата за масите“, да знаете, че сте в голяма грешка! Всъщност не вие, а аз ще сложа край на този глупав брак! Със или без вашата помощ!

— Разбирам — но звучи скептично.

— Бен да не би да ви е казал, че Лоти го е накарала да се оженят? — питам. — Защото ако е така, значи лъже!

— Ни най-малко — отговаря Лоркан след кратка пауза. — Но Бен може да бъде… как да се изразя… лесно повлиян?

— Лесно повлиян ли? — срязвам го побесняла. — Ако някой изобщо влияе на някого, то това е той на нея, а не обратното! В момента сестра ми се намира в труден период от живота си, изключително уязвима е и няма нужда от някой случайно появил се отнякъде никаквец! — вече започвам да си мисля, че много по-добре щеше да бъде, ако Бен беше член на секта или някакъв друг откачалник. — Така де, какво изобщо работи той? Нямам никаква представа кой е и какъв е!

— Не знаете кой е значи — отново скептичният глас. Този тип започва сериозно да ме вбесява.

— Не знам нищо друго, освен че са се запознали със сестра ми по време на свободната им година преди университета, чукали са се до премала, а сега й казва, че винаги я е обичал и че смятат да се оженят утре и да продължат с маратона си в леглото! Знам още и че работи за „Дюпри Сандърс“.

— Той е собственикът на „Дюпри Сандърс“! — поправя ме Лоркан.

— Какво? — ахвам като последната глупачка.

Даже нямам представа каква е тази компания. Изобщо не си направих труда да проверя.

— След смъртта на баща му преди една година Бен е главният акционер в „Дюпри Сандърс“ — компания за производство на хартия, на стойност трийсет милиона паунда. И за да отговоря на искреността ви, трябва да ви кажа, че животът му беше доста сложен напоследък и той също е доста уязвим.

Докато предъвквам наум думите му, изведнъж ми просветна.

— Значи вие си мислите, че сестра ми преследва парите му? — избухвам накрая. — Това ли си мислите за нея?

Никога през живота си не съм се чувствала толкова обидена. Това арогантно… самодоволно… лайно! Дишам все по-учестено и гледам кръвнишки към снимката му на екрана.

— Не съм казвал подобно нещо — изрича спокойно той.

— Чуйте ме сега, господин Адамсън — изричам с най-ледения си тон, — какво ще кажете да огледаме фактите, а? Вашият безценен приятел е навил моята сестра да сключат абсурден, прибързан брак! А не обратното! А вие откъде знаете, че тя не е богата наследница на още повече пари? Откъде сте сигурен, че не сме роднини със… семейство Гети?

— Туше — изрича след кратка пауза Лоркан. — А така ли е?

— Разбира се, че не — тросвам му се аз. — Просто искам да кажа, че си правите прибързани заключения! Което е доста изненадващо за адвокат.

Настъпва пак тишина. Имам чувството, че най-сетне го заковах. Е, така му се пада!

— Окей — казва накрая. — Приемете моите извинения! Не съм искал да намеквам нищо лошо за сестра ви. Възможно е тя и Бен да са наистина родени един за друг. Но това не променя факта, че в момента в компанията се случват много важни неща. И Бен просто не трябва да напуска Острова. Ако иска да ходи на меден месец, трябва да го направи по-късно.

— Или никога — вметвам аз.

— Или никога. Така е — допълва вече доста поразвеселен Лоркан. — Вие май изобщо не сте фен на Бен, а?

— Изобщо не го познавам. Но иначе ви благодаря за този разговор — беше ми много полезен. И напълно достатъчен. Оставете тази работа на мен. Ще се оправя.

— Не, аз ще се оправя! — парира ме той. — Ще поговоря с Бен. Господи, този тип ме изнервя. Кой е казал, че той трябва да води парада?

— Аз ще поговоря с Лоти — контрирам колкото ми е възможно по-авторитетно аз. — Ще оправя нещата.

— Сигурен съм, че няма да бъде необходимо — продължава той, все едно не ме е чул. — Аз ще поговоря с Бен. Скоро всичко ще бъде забравено.

— Аз ще говоря с Лоти! — повтарям аз, без да му обръщам внимание. — И ще ви известя, когато оправя нещата!

Настъпва тишина. Както изглежда, никой от двама ни няма намерение да отстъпи.

— Ясно — казва накрая Лоркан. — Е, довиждане.

— Довиждане.

Трясвам слушалката на телефона, а после грабвам мобилния и набирам номера на Лоти. Край с опитите ми да бъда добрата сестра! Ще спра този брак още сега! Веднага!

[1] Герои от романа „Гордост и предразсъдъци“ на бележитата английска писателка от XVIII век Джейн Остин. — Б.пр. ↑

Шеста глава
Флис

Направо не мога да повярвам, че отказва да ми отговори цели двайсет и четири часа! Ама че нахалство!

Вече е следобед на другия ден, сватбата трябва да започне след час, а аз все още не съм говорила с Лоти. Тя не благоволи да отговори на нито едно от моите обаждания (бяха най-малко стотина). Но същевременно успя да ми изпрати цяла поредица от текстови съобщения — за това къде е кметството, за ресторанта и че преди подписването имаме среща на по питие в „Синята птица“. На обяд куриер ми донесе пурпурна шаферска рокля от сатен. По имейла ми пък пристигна стихотворение, заедно с молба да го прочета на глас по време на церемонията. „Това ще направи деня ни много специален!“ — завършваше писмото.

Обаче не може да ме заблуди. Има си причина, поради която отказва да говори с мен — защитава се. Което означава, че все още имам някакъв шанс. Това ми подсказва, че бих могла да я разубедя да не прави подобна глупост. Просто трябва да открия слабото й място и да го атакувам.

Когато пристигам в „Синята птица“, я заварвам седнала на бара, в кремава дантелена рокличка, с рози в косата и възхитителни обувки с каишки във винтидж стил. Изглежда приказно красива и за момент ми става гадно, че се каня да й разваля деня.

Но не! Все някой трябва да я пази, нали така? Защото изобщо няма да изглежда толкова красива, когато й връчат фактурата за адвокатските такси по развода.

Ноа не е с мен. Днес отиде да спи у приятеля си Себастиан. А на Лоти предадох съжаленията му, че ще пропусне сватбата й. Истинската причина да не го взема, е че сватба изобщо няма да има.

Лоти вече ме е забелязала и ми маха енергично. Помахвам й в отговор и приближавам с невинна усмивка. Пристъпвам в обора тихо, на пръсти, скрила револвера зад гърба си. Аз съм като Сезар Милан, „Говорещият с кучета“, само че в случая съм „Говорещият с булки“!

— Изглеждаш възхитително! — провиквам се аз и в мига, в който стигам до нея, я прегръщам. — Колко вълнуващо! Какъв радостен ден!

Лоти оглежда внимателно лицето ми, без да отговаря — което доказва, че съм права, тя действително е минала в отбрана. Но аз не спирам да се усмихвам, като се правя, че не забелязвам този неин жест.

— А аз си мислех, че не си във възторг от тази идея — изрича накрая.

— Какво? — правя се на шокирана. — Но, разбира се, че съм във възторг от идеята! Просто бях изненадана. Но вече съм сигурна, че Бен е чудесен и че двамата ще живеете дълго й щастливо заедно!

Затаявам дъх. Сестра ми видимо се отпуска. Гардът й пада.

— Да — казва накрая. — Така и ще бъде. Е, заповядай! Шампанско? А ето и букета ти — и ми подава семпло букетче от рози.

— Аууу! Прекрасни са!

Налива ми чаша шампанско и аз я вдигам, за да се чукнем. Тайничко поглеждам часовника си — остават петдесет и пет минути до избухването на бомбата. Налага се вече да предприема тактиката на отклонение от пътя.

— Е, какви са плановете за медения месец? — изричам уж между другото. — Сигурно не сте успели да резервирате нищо за толкова кратко време. Жалко! Меденият месец е толкова специално време за всяко младо семейство и в него всичко трябва да бъде идеално! Ако бяхте изчакали няколко седмици, щях да ви помогна да си уредите нещо действително приказно. Впрочем… защо наистина не го направим? — възкликвам и оставям чашата си, като че ли току-що ми е хрумнало. — Лоти, какво ще кажеш да отложим съвсем мъничко сватбата и после да се забавляваме, докато планираме перфектния ви меден месец?

— Не се притеснявай! — успокоява ме весело Лоти. — Ние вече си уредихме перфектния меден месец! Една нощ в „Савой“, а утре заминаваме.

— Така ли? — готвя се аз да й изтрия тази идея от главата. — И къде заминавате?

— Обратно на остров Иконос. Където се запознахме. Не е ли страхотно?

— Къде? В онази селска къща за гости ли? — поглеждам я шашнато.

— Не, разбира се! Ще бъдем в един невероятен хотел — „Амба“! Онзи с водопада. Ти не писа ли статия за него?

Мамка му! С хотел „Амба“ определено не мога да се боря. Отвори преди три години, а оттогава сме го оценявали два пъти — и всеки път си заслужи петте звезди. Това е най-забележителният хотел в Цикладския архипелаг и вече две години подред се смята за най-предпочитаната туристическа дестинация за меден месец.

Но ако трябва да бъдем честни, оттогава насам се сдоби и с нотка пошлост. Твърде много звезди и твърде много фоторепортери за списание „Хелоу!“, а освен това малко преиграва на пазара за двойки на меден месец, ако питате мен. И въпреки това си остава удивителен хотел от световна класа. Ще ми коства доста усилия да я разубедя.

— Единственият проблем при „Амба“ е, че е за предпочитане да си откъм хубавата му страна — отбелязвам и поклащам мрачно глава. — А при липса на време сигурно са ви забутали с онова гадно странично крило! Там няма слънце и вони! Ще се чувствате отвратително! — тук лицето ми светва. — Сещам се! Изчакайте няколко седмици и ми позволете да ви помогна! Ще ви уредя „Апартамента на стридата“! Сигурна съм, че ще мога! Там ми дължат голяма услуга. Божичко, Лоти, там дори само леглото си струва да почакаш за него! Масивно, със стъклен купол над него, за да виждаш звездите… Непременно трябва да отидете там! — предлагам й телефона си и допълвам: — Защо не се обадиш на Бен, за да му кажеш, че искаш да отложиш събитието само за няколко седмици…

— Но ние сме точно там, в „Апартамента на стридата“! — прекъсва ме щастливо сестра ми. — Всичко е резервирано! Ще си имаме незабравим меден месец, с наш собствен иконом, лакомства всеки ден и дори един ден разходка с хотелската яхта!

— Какво??? — зяпвам я слисано аз и телефонът почти се изхлузва от ръката ми. — Ама как…

— Някакви хора отменили резервацията си! — съобщава ми гордо тя. — Бен използва някаква специална линия и те веднага ни записаха! Не е ли велико?

— Приказно даже — изричам след кратка пауза. — Супер.

— Иконос е много важно място за нас — продължава да нарежда щастливо тя. — Е, няма как да е същият като някога. Когато бяхме там, нямаха дори летище, а какво остава — големи хотели. До острова се стигаше с корабче. Но каквито и да са промените пак ще е като връщане във времето. Направо нямам търпение!

Ясно е, че няма никакъв смисъл повече да настъпвам по този фронт. Отпивам от шампанското си, обмисляйки вариантите си.

— Имате ли си винтидж ролс-ройс за днес? — пробвам нова тактика. — Винаги си искала да имаш винтидж ролс-ройс на сватбата си!

— Не — свива рамене тя. — Мога и да вървя.

— Срамота! — лепвам си автоматично възмутеното си изражение. — А цял живот си мечтала да имаш винтидж ролс-ройс на сватбата си! Ако беше поизчакала, можеше и да го имаш!

— Флис! — поглежда ме Лоти и ми се усмихва с лек укор. — Гледаш твърде повърхностно на нещата! Важното в случая е любовта! Да откриеш партньор за цял живот! А не някаква си кола. Не мислиш ли?

— Разбира се — усмихвам се със стиснати устни аз. Ясно, значи без колата. Да пробваме нов подход.

Роклята? Не. Роклята й е прекрасна.

Списъкът с подаръците за сватбата? Не. Сестра ми не е толкова материално настроена.

— Ами… ще има ли химни на сватбата? — питам накрая. Тишина. При това твърде дълга. Поглеждам към сестра си с нова надежда. Лицето й изглежда напрегнато.

— Не са ни позволени химни — изрича накрая и свежда очи към чашата си. — В кметството не се разрешават химни.

Да! Бинго!

— Без химни ли? — вдигам ужасено ръка към устата си, сякаш изобщо не съм го знаела. — Но как така ще правите сватба без химни? Ами „Давам обет пред теб, родино моя“? Винаги си казвала, че точно този химн ще включиш в сватбата си и…

Когато учехме в пансиона, Лоти пееше в хора. И обикновено пееше солото. Музиката значеше много за нея. Как не се сетих да започна направо оттам?!

— Е, не е толкова важно — усмихва се леко тя, но вече цялото й излъчване е съвсем различно.

— Какво мисли по този въпрос Бен?

— Бен не си пада много по химните — отговаря тя след кратко мълчание.

Бен не си пада много по химните!

Идва ми да изкрещя от радост. Ето я! Ето я нейната ахилесова пета! От този момент нататък тя е като тесто в ръцете ми!

— „Давам обет пред теб, родино моя… — запявам тихичко — и пред всички твои земни блага…“

— Престани! — почти ме срязва Лоти.

— Извинявай! — вдигам сконфузено ръка аз. — Просто… мислех си на глас. За мен най-важното в една сватба е музиката. Прекрасната, незабравима музика!

Това е мръсна лъжа, разбира се. Лично на мен изобщо не ми пука за музиката, а ако Лоти бе по-проницателна, моментално щеше да усети, че я манипулирам. Но тя извръща очи, потънала в някакъв свой собствен свят. И тези очи като че ли са вече стъклени?

— Винаги съм си представяла как коленичиш пред олтара в някоя провинциална църквица и органът свири… — продължавам да сипвам сол в раната аз. — А не в някакво си кметство. Смешно, нали?

— Да — дори не обръща глава.

— Та-та-тааа, та-та-та-тааа… — започвам да си тананикам мелодията на любимия й химн. Ясно е, че не знам думите, но мелодията е напълно достатъчна. Това ще бъде предостатъчно, за да й подейства.

Очите й вече със сигурност са стъклени. Окей, време е за същинската атака!

— Както и да е! — махвам с ръка и прекратявам пеенето. — Важното е, че днес е твоят специален ден. И всичко ще бъде перфектно! Приятно и бързо. Никакво суетене около музика, църковни хорове или камбани… Просто влизате и излизате. Подписвате една хартийка, казвате няколко думи и сте готови. За цял живот! — и за по-сигурно допълвам: — Финито!

Чувствам се почти като садист. Забелязвам как долната й устна съвсем лекичко потреперва.

— Спомняш ли си сватбената сцена в „Звукът на музиката“? — допълвам небрежно. — Когато Мария върви към олтара под звуците на хора на монахините, а дългият й шлейф се развява зад нея…

„Не преигравай, Флис!“ — минава внезапно през ума ми.

Млъквам, не довършила изречението си, и отпивам бавно от шампанското си. Чакам. Забелязвам, че в очите на Лоти се борят какви ли не мисли. Долавям вътрешната й борба между романтиката и страстта. И мисля, че романтиката постепенно взема превес. Мисля, че цигулките в главата й свирят по-високо от барабаните на диваците. Тя изглежда така, като че ли е стигнала до някакво решение. Моля те, нека само бъде в правилната посока…

— Флис — вдига очи към мен тя. — Флис…

* * *

Вече можете да ме смятате за най-добрия Говорещ с булки на света!

Нямаше никакви спорове. Никаква конфронтация. Лоти е убедена, че идеята за отлагането на сватбата е изцяло нейна. Всъщност аз бях тази, която непрекъснато повтаряше:

— Сигурна ли си, Лоти? Наистина ли искаш да отложиш нещата засега? В действителност?

Буквално я зарибих по идеята за провинциална сватба с музика, църковен хор и камбани. И тя вече си припомни името на капелана в старото ни училище. Вече „се носи по вълните на нова мечта за сатен, цветя и «Давам обет пред теб, родино моя»“.

Което е добре. Сватбата е хубаво нещо. Бракът също е хубаво нещо. Може пък Бен наистина да й е отреден от съдбата, а и не бих си простила, ако дори и след десетото й внуче продължавам да се питам: „Какъв ми беше тогава проблемът, за бога?!“. Но това отлагане поне й предоставя малко пространство за дишане. Дава й време да огледа Бен и да си каже: „Хммм, още шейсет години с теб… Това дали е добра идея?“.

Сега Лоти замина за кметството, за да съобщи новината на Бен. Работата ми тук приключи. Единствената ми останала задача е да й купя списание „Булки“. Решихме утре сутрин да се видим на кафе, да поговорим за булчински воали, а след това, вечерта, най-накрая ще се запозная с Бен.

Тъкмо чакам на светофара на Кингс Роуд, мислено поздравявайки се за успеха, когато зървам едно познато лице. Нос като клюн. Тъмна щръкнала коса. Роза в бутониерата. Висок е към три метра и крачи широко по отсрещния тротоар с онази гръмотевична физиономия, с която се сдобиваш, когато най-добрият ти и доста богат приятел е бил подмамен към олтара от подла златотърсачка, а ти си принуден да се правиш на кум. Докато крачи, розата му внезапно пада и той се навежда да я вдигне. И изражението му е толкова буреносно, че ми идва да се изсмея.

Ха да видим сега как ще реагира, като му кажа! Как му беше името? А, да — Лоркан.

— Хей! — провиквам се от отсрещния тротоар и размахвам ръце. — Лоркан! Почакай!

Той крачи толкова широко, че ако тръгна след него, никога няма да мога да го настигна. Дочул гласа ми, той спира, завърта се подозрително и аз пак размахвам ръце, за да привлека вниманието му.

— Насам! Аз съм! Трябва да поговорим! — изчаквам го да пресече, а после се приближавам към него, размахала букета. — Приятно ми е, аз съм Флис Грейвни. Говорихме вчера. Сестрата на Лоти?

— Аха! — лицето му се прояснява за момент, а после се връща отново към предишния си буреносен предсватбен вид. — Предполагам, че сте тръгнали натам, нали?

Божичко, напълно бях забравила за този негов абсурден глас като говорител във филмови трейлъри! Макар че сега не звучи чак толкова абсурдно, когато не е безплътен глас от телефонната жица. Сега отговаря на лицето му. Мрачен и леко напрегнат.

— Ами всъщност… — не успявам да скрия самодоволството си аз. — Изобщо не съм тръгнала натам, защото сватбата е отложена!

Той се вторачва шокирано в мен и се провиква:

— Какво искате да кажете?

— Че е отложена. Засега — допълвам. — Лоти отиде да я отложи.

— Защо? — иска да знае Лоркан. Ама че подозрителен тип!

— За да се увери, че богатството на Бен е инвестирано по начин, удобен за ограбване в бъдеще — изричам небрежно и свивам демонстративно рамене. — За какво друго?!

По лицето на Лоркан заиграва лека усмивка и той казва:

— Разбрах. Заслужих си го. Но какво става? Тя защо отлага сватбата?

— Защото я разубедих! — изричам гордо. — Познавам сестра си и отлично знам силата на сугестията. След един наш кратък разговор тя вече мечтае за романтична сватба в провинциална църквица. Точно затова я отлага. Логиката ми е следната: като отложат сватбата, това поне ще им даде възможност да се уверят дали наистина са подходящи един за друг!

— Е, слава на Бога за това! — въздъхва облекчено Лоркан и прокарва пръсти през косата си. Най-накрая лицето му започва да се отпуска, освобождавайки се от напрежението. — Точно сега сватбата е последното, което му трябва на Бен. Това беше истинска лудост!

— Направо абсурд — съгласявам се аз.

— Глупост!

— Най-тъпата идея на света. Не, вземам си думите обратно промърморвам, като свеждам очи към тоалета си. — Обличането ми в пурпурна шаферска рокля бе най-тъпата идея на света.

— Мисля, че изглеждате доста добре! — поредната усмивка, преминаваща през лицето му. А после поглежда часовника си. — И какво да правя сега? В този момент трябваше да се срещна с Бен в кметството!

— Мисля, че е добре да не им се бъркаме.

— Напълно съм съгласен с вас.

Пауза. Но това е нелепо — седим си ние на ъгъла на улицата, облечени като за сватба, а няма сватба, на която да отидем! Опипвам неловко букета си, чудейки се дали да не го хвърля в близкия кош за боклук. Някак си не ми изглежда на мястото си.

— Пийва ли ви се нещо? — пита внезапно Лоркан. — Защото на мен адски ми се пийва!

— Ако питате мен, бих изпила най-малко шест такива неща — контрирам аз. — Не можете да си представите колко изчерпващо е да се опитваш да разубеждаваш някого да не се жени!

— Окей! Хайде тогава!

Човек на бързите решения. Предлага ми да минем на „ти“. Харесва ми. И вече ме води по една странична уличка, към бар с раирана тента над входа и масички и столове във френски стил.

— Хей, предполагам, че сестра ти все пак наистина е отложила сватбата, а? — заковава се внезапно Лоркан на прага. — Надявам се, че няма да получим бесни есемеси в стил: „Къде, за бога, се бавите?!“.

— От Лоти нищо — отговарям, проверявайки си телефона. — Но пък и тя бе твърдо решена да отложи сватбата, сигурна съм!

— От Бен също нищо — кимва Лоркан, поглеждайки към блекбърито си. — Мисля, че наистина сме свободни — води ме към масичка в ъгъла и отваря менюто за напитките. — Какво ще кажеш за чаша вино?

— Бих предпочела голям джин с тоник.

— Заслужи си го! — кимва кавалерът ми и по устните му пак заиграва лека усмивка. — Е, тогава и аз ще пия един.

Поръчва напитките, изключва телефона си и го пъхва в джоба си. Мъж, който си изключва телефона. Хммм. Това също ми харесва.

— Та защо сега за Бен моментът не е подходящ да се жени? — започвам същинския разговор аз. — Впрочем кой точно е този Бен? Би ли ми обяснил?

— Бен… — започва Лоркан и леко се смръщва, като че ли се чуди откъде да започне. — Бен. Бен, Бен… — продължителна пауза. Да не би да е забравил какъв е най-добрият му приятел? — Той е… много умен. Изобретателен. Има огромни заложби.

Звучи толкова неубедително, че аз се вторачвам в него и отбелязвам:

— Осъзнаваш ли, че го каза така, сякаш Бен е масов убиец?

— Не — стряска се Лоркан.

— Но беше точно така. Никога досега не съм виждала толкова негативно изражение по лицето на човек, опитващ се да опише приятеля си — пояснявам и с погребален глас се опитвам да го имитирам: — „Той е умен. Изобретателен. Убива хора в съня им. По много изобретателни начини“.

— Господи, ама ти винаги ли си толкова… — започва Лоркан, но спира и въздъхва дълбоко. — Добре де. Може би просто се опитвам да го защитя. В момента Бен се намира в доста труден период от живота си. Баща му почина. Бъдещето на компанията е несигурно, а той трябва да реши в коя посока да я поведе. По природа е хазартен тип, но му липсва добра преценка на ситуацията. Затова му е доста трудно. Преживява, така да се каже, ранна криза на средната възраст.

Ранна криза на средната възраст ли? О, чудничко! Тъкмо това й трябваше на Лоти сега!

— Значи не става за съпруг, така ли? — питам. Лоркан се изсмива презрително и отвръща:

— Може би става, но някой друг ден. Когато си събере ума. Миналият месец купи вила в Монтана. След това се канеше да си купува яхта, за да участва в регати. Преди това пък инвестираше в стари мотоциклети. Следващата седмица ще бъде някоя друга мания. Усещането ми е, че няма да остане женен и пет минути. Опасявам се, че сестра ти ще се превърне просто в невинна жертва на неговия унищожителен период.

При всяка следваща дума на Лоркан аз се изпълвам с все по-голямо униние. Накрая простенвам:

— Е, в такъв случай слава на бога, че тя отложи тази сватба!

— Да, ти извърши едно много добро дело — кимва той. — Не на последно място, защото всички в компанията в момента се нуждаем от присъствието и разума на Бен. Той няма право пак да потъва в дън земя!

— Какво искаш да кажеш с това „пак“? — поглеждам кавалера си с присвити очи.

Лоркан въздъхва и отговаря:

— Защото веднъж вече го е правил. Когато баща му се разболя. Изчезна за цели десет дена. Настана голяма суматоха. Обадихме се на полицията и… всичко там останало. А след това най-неочаквано цъфна обратно. И никакви обяснения. Никакви извинения. И до ден-днешен нямам представа какво е правил и къде е бил!

Напитките ни пристигат и Лоркан вдига чашата си.

— Наздраве! За отложените сватби!

— За отложените сватби! — съгласявам се аз, отпивам с наслада от джина си с тоник, а след това се връщам на темата за Бен. — А защо смяташ, че преживява ранна криза на средната възраст?

Лоркан се поколебава, като че ли се чуди дали с този разговор предава приятеля си.

— Хайде де! — подканвам го аз. — В крайна сметка той вече ми е почти роднина, нали така?

— Е, може би си права — свива рамене той. — Познавам Бен от тринайсетгодишна възраст. Бяхме съученици. Моите родители заминаха да живеят в Сингапур, а освен тях нямам никакви други роднини тук. Затова две от ваканциите си прекарах у тях и така се сближих с цялото му семейство. Двамата с бащата на Бен много обичаме катеренето. По-скоро обичахме — поправя се той. Прави кратка пауза, плъзва пръсти около чашата си и продължава: — Бен нито веднъж не дойде в планината с нас. Не се интересуваше от това. Не се интересуваше също така и от компанията. Възприемаше я като огромен товар върху плещите си, който не желаеше да носи. Всички очакваха след завършването на училище той да застане рамо до рамо с баща си, но за Бен това бе абсолютно немислимо.

— Тогава как стана така, че ти работиш за тях?

— Аз влязох във фирмата преди няколко години — пояснява Лоркан и лекичко се усмихва. — Тогава пък аз преминавах през… труден личен период. Искаше ми се да се махна от Лондон, затова отидох при бащата на Бен, в Стафордшир. Първоначално смятах да постоя само няколко дена, да се поразходим с него из планината, да си проясня ума… Но постепенно започнах да вземам участие в живота на компанията и… останах в нея.

— Стафордшир ли? — възкликвам изненадано. — Но не живеете ли в Лондон?

— В Лондон имаме офиси, разбира се — свива рамене той. Лично аз пътувам до работа от провинцията, предпочитам да си стоя там. Природата е много красива. Фабриката за хартия е разположена насред едно великолепно имение. Офисите са в самата грамадна къща, семейният дом на Бен. Между другото, това имение се смята за едно от най-красивите в Англия. Гледала ли си поредицата на Би Би Си „Хайтън Хол“? — допълва. — Е, това сме ние. Снимаха в продължение на осем седмици. И ние припечелихме нещо от тази работа.

— „Хайтън Хол“ ли? — възкликвам изумена. — Ама там наистина е разкошно! Огромна къща, като замък…

— Така е — кимва Лоркан. — Голяма част от работниците живеят в къщички в границите на самото имение. Приемаме туристи и ги развеждаме из самата къща, фабриката, гората, работим и по няколко местни проекта за опазване на околната среда и паметниците на културата… Изобщо, специално място! — завършва с необичайно светнали очи.

— Разбирам — кимвам, осмисляйки чутото. — Та значи ти си започнал да работиш за компанията, но Бен не е проявявал интерес към нея, така ли?

— Точно така. Не и докато баща му не се разболя и той бе принуден да се изправи очи в очи с факта, че съвсем скоро ще наследи всичко — отговаря директно Лоркан. — Преди това обаче правеше всичко възможно да избягва и компанията, и отговорностите. Учи за актьор, пробва се малко като комик…

— Значи наистина е бил той! — отсичам и почти трясвам чашата си на масата. — Потърсих го в „Гугъл“, но единственото, което успях да открия, бяха отзиви за неговите комични изпълнения. Всички до един ужасни. Толкова лош комик ли е бил наистина?

Лоркан разлюлява замислено чашата си, с поглед, фиксиран върху кубчетата лед.

— Хей, на мен можеш да ми кажеш! — снишавам глас. — Чак толкова зле ли е било?

Лоркан не отговаря. Е, естествено, че няма да отговори. Не желае да очерня името на най-добрия си приятел. Уважавам това негово решение.

— Добре — изричам след известно мълчание. — Моля те да ми отговориш само на един въпрос в тази връзка. Когато се запозная с него, той ще започне ли да ми разказва вицове и аз ще трябва ли да се преструвам, че са смешни?

— Бъди нащрек най-вече за темата с дънките! — обажда се най-сетне Лоркан и устните му се разкривяват в подобие на усмивка.

И непременно се смей! Ще се притесни, ако не се засмееш!

— Дънки, ясно — опитвам се да запомня аз. — Окей, благодаря за предупреждението! А има ли нещо положително, което би могъл да ми кажеш за него?

— О, наистина! — стряска се не на шега Лоркан. — Разбира се, че има! Когато Бен е във форма, гарантирам ти, че не би искала никого другиго за компания! Той е чаровен, забавен, прекрасен! Идеално разбирам защо сестра ти се е влюбила в него. А когато се запознаеш с него, и ти ще разбереш!

Отпивам поредната глътка от джина си. Усещам, че постепенно започвам да се отпускам.

— Е, може пък все пак да стане мой зет — отбелязвам. — Но поне няма да стане днес. Задачата е изпълнена!

— По-късно и аз ще поговоря с Бен — отбелязва Лоркан. — За да се уверя, че няма да предприеме нещо необмислено.

Това определено предизвиква у мен известно раздразнение. Нали току-що му казах, че задачата е изпълнена?!

— Няма нужда да говориш с Бен — изричам учтиво. — Аз вече оправих нещата. От този момент нататък няма начин Лоти да се съгласи на прибързан брак! Гарантирам ти го!

— Е, няма да навреди — отговаря безстрастно той. — За по-сигурно.

— Напротив, може и да навреди! — трясвам отново чашата си на масата. — Затова изобщо не се обаждай! Прекарах труден половин час да накарам Лоти да си мисли, че отлагането на сватбата е нейна идея! Просто я манипулирах. Внимавах. А не се втурнах с рогата напред да се правя на праведна…

Изражението на Лоркан обаче си остава непоклатимо. Очевидно е маниак на тема контрол. Е, добре, но аз също съм такава. А в случая става въпрос за моята сестра!

— За нищо на света не разговаряй по този въпрос с Бен! — изричам със заповеден тон. — Остави нещата така, както са си! Колкото по-малко се бъркаме, толкова по-добре, повярвай ми!

Настъпва мълчание. А после Лоркан свива рамене и пресушава чашата си, без да каже каквото и да било. Предполагам си дава сметка, че съм права, но не му се иска да го признае. Аз също довършвам джина си, а след това изчаквам няколко секунди, затаила дъх. Май се надявам той да предложи да изпием още по едно. Защото какво ще правя иначе? Домът ми в момента е празен, нямам работа, нямам никакви планове. А и истината е, че ми харесва да седя тук и да си разменям деликатни удари с този леко напрегнат мъж в леко лошо настроение.

— Още по едно? — вдига очи той и среща погледа ми, и аз усещам, че между нас нещата леко се променят. Първото питие беше като кода на музикално произведение, увертюра към връзката. Беше просто проява на учтивост.

А това вече е следващата стъпка.

— Защо не? — кимвам аз.

— От същото ли?

Кимвам и го проследявам как привиква сервитьора и дава поръчката. Красиви ръце. Изискана, силна челюст. Неприбързани, лаконични маниери. Всъщност той е доста по-привлекателен, отколкото го изкарва онази уебстраница.

— Снимката ти в сайта е ужасна — изтърсвам внезапно в мига, в който сервитьорът се отдалечава. — Много грозна. Знаеше ли го?

— Виж ти! — повдига вежди Лоркан, определено сащисан. — Доста си пряма! За щастие не съм от суетните.

— Тук изобщо не става въпрос за суета — поклащам глава. — Не че изглеждаш по-добре на живо. Просто излъчването ти е по-добро! Ето, сега те гледам и виждам срещу себе си човек, който си освобождава времето, за да обърне внимание на хората. Човек, който си изключва телефона и го скрива. Който слуша. Ти си очарователен, знаеш ли? В известен смисъл.

— В известен смисъл ли? — поглежда ме още по-сащисано той.

— Да, но снимката ти изобщо не го подсказва — продължавам, без да му обръщам внимание. — На снимката там се мръщиш. Посланието, което предаваш, е: „Кои, по дяволите, сте вие там? Какво изобщо гледате, а?! Нямам време за подобни глупости!“.

— И разбра всичко това само от една снимка в интернет?!

— Предполагам, че си дал на фотографа само пет минути и през цялото време си мърморел и в паузите между две снимки си проверявал телефона си. Лош ход, да го знаеш от мен!

Тук Лоркан определено онемява и аз се питам дали не прекалих.

Добре де, ясно е, че прекалих. Та аз дори не познавам този човек, а вече критикувам снимката му!

— Извинявай — бия отбой. — Понякога наистина съм… несъобразителна.

— Сериозно?

— Чувствай се свободен да ми върнеш удара, ако желаеш — казвам, като го поглеждам в очите. — Обещавам, че няма да се обидя.

— Напълно справедливо — изрича той и без изобщо да си поеме дъх, продължава: — Тази шаферска рокля ти стои ужасно!

Въпреки добрите си намерения усещам леко пробождане в сърцето. Нямах представа, че е чак толкова зле!

— Преди малко каза, че изглежда доста приятно — парирам аз.

— Излъгах. Изглеждаш като билково хапче за кашлица.

Е, добре. Изпросих си го.

Но не мога да се въздържа да не замахна и аз, отбивайки този удар:

— Може и да изглеждам като билково хапче за кашлица, но поне в интернет няма моя снимка, на която изглеждам като билково хапче за кашлица!

В този момент сервитьорът слага вторите чаши с джин и тоник пред нас и аз побързвам да надигна моята, приятно загряла от тази словесна тренировка. Но едновременно с това се чудя как успяхме да се отдалечим толкова от главната тема. Може би е най-добре да се върнем към нея.

— Между другото разбра ли за решението на Лоти и Бен да не правят секс преди сватбата? — подхвърлям. — Абсурдно, нали?

— Да, Бен спомена нещо подобно. Помислих си, че се шегува.

— Ни най-малко! Чакат първата си брачна нощ, моля ти се! — поклащам глава. — Ако искаш да знаеш моето мнение, безотговорно е да се жениш за някого, без да си спал с него! Търсиш си сам белята!

— Интересна концепция — свива рамене Лоркан. — Старомодна, но интересна.

Отпивам поредната глътка от питието си. Изпитвам неотложна нужда да излея сърцето си по темата пред някого, а Ноа надали е най-подходящият за целта, не мислите ли?

— Ако искаш да чуеш моята теория по въпроса — започвам, като се привеждам напред, — тъкмо това е провалило умението им за преценка на ситуацията! В момента всичко при тях се свежда до секса. Лоти се носи на пухкавите облаци на страстта. Колкото повече чака, толкова по-трудно ще може да мисли разумно. Да, разбирам я. Той очевидно е много сексапилен и тя копнее да омачка чаршафите с него, но защо трябва и да се омъжва за него, а?!

— Да, глупаво е — кимва Лоркан.

— И аз това казвам! Просто трябва да си легнат заедно, това е! Да прекарат, ако щат, цяла седмица в леглото! И месец, ако искат! Да се забавляват! И едва тогава да помислят дали всъщност искат да се оженят един за друг — отпивам солидна глътка от джина си. — Така де, не можеш да отписваш живота си заради единия секс, нали така? — и тук правя пауза, внезапно осенена от важна мисъл. — Между другото, ти женен ли си?

— Разведен.

— Аз също. Разведена. Е, на нас това ни е ясно.

— Кое?

— За секса — отговарям и веднага си давам сметка, че това не прозвуча както трябва, и се поправям: — Тоест за брака.

Лоркан се замисля, отпива от своето питие и накрая казва:

— Колкото повече размишлявам за последните няколко години, толкова по-малко като че ли знам за брака. Но пък що се отнася до секса, поне него схванах. Надявам се.

Изведнъж джинът се качва директно в главата ми. Усещам го как започва да жужи из нея и да развързва езика ми.

— Не се и съмнявам — се чувам да изричам.

Атмосферата на масичката ни се нажежава. Една идея по-късно си давам сметка, че току-що уверих един напълно непознат за мен мъж, че съм убедена в сексуалните му умения. Да бия ли отбой? Да поясня ли нещо?

Не. Няма смисъл. Оглеждам се, като че ли търся някаква безопасна тема, но този път пръв заговаря Лоркан.

— Така и така говорим откровено, какво смяташ за него? Имам предвид развода ти. Пълен кошмар?

Дали разводът ми е бил пълен кошмар?

Отварям уста, поемам си дълбоко дъх и съвсем автоматично се пресягам към флашката, която неизменно нося на врата си. А после ръката ми застива.

Никакво огорчение, Флис! Никакво огорчение! Само сладост! Трябва да си мисля за захарен памук, бонбони, цветя, плюшени агънца, Джули Андрюс…

— О, нали знаеш как е… — махвам неопределено, лепнала си подсладена усмивка. — Случват се такива неща.

— Преди колко време беше?

— В момента продължава — усмивката ми става още по-широка. — Но скоро ще свърши.

— Ти усмихваш ли се? — поглежда ме той, очевидно неспособен да повярва на очите си.

— Старая се да гледам на тази ситуация в стил дзен — отбелязвам и кимам няколко пъти. — Запази спокойствие, продължи напред, погледни го откъм добрата му страна, не се огорчавай… Такива неща.

— Брей! — ококорва се срещу мен Лоркан. — Впечатлен съм! Моят развод беше преди четири години, но все още ме боли!

— Е, много жалко — смотолевям. — Съчувствам ти. Фалшивата ми усмивка ме убива. Иска ми се да го попитам как точно го боли и какво точно е станало, и дали иска да сравним начините, по които бившите ни се нареждат в категорията на тоталните загубеняци. Изгарям от нетърпение да споделя с него всички детайли по развода си и изобщо — да започна да говоря неспирно по този въпрос, докато не чуя онова, което имам нужда да чуя — тоест че аз съм права за всичко и че гадният е Даниел.

Което всъщност е причината, поради която Барнаби ми изнесе онази тъпа лекция.

Но той винаги е прав. Мръсник!

— Та… ъхъммм… какво ще кажеш този път да черпя аз, а? — отбелязвам, бръквам в чантата си и бързо вадя портмонето.

Олеле! Само не това!

В момента, в който го измъквам, портмонето ми се разтваря и заедно с него изригва цялата ми богата гама презервативи „Дюрекс“. „Оребреният за по-голямо удоволствие“ тупва на масата, онзи за „максимална продължителност на оргазма“ пльосва в чашата на Лоркан, като го опръсква по лицето, а „нежният като перце“ се приземява в купичката ни с ядки.

— Аууу! — възкликвам изчервена и бързо започвам да ги събирам. — Това не е… Тези бяха за един училищен проект на сина ми и…

— Аха — кимва Лоркан, учтиво измъква с два пръста падналия в чашата му презерватив и ми го подава. — На колко години е синът ти?

— На седем.

— На седем?! — поглежда ме крайно скандализиран той.

— Това е… дълга история — пелтеча и примигвам, когато той ми подава напоения с джин презерватив. — Позволи ми да ти купя друго питие. Много съжалявам! — и автоматично започвам да подсушавам мокрия презерватив с хартиена салфетка.

— Ако бях на твое място, точно този бих го хвърлил — отбелязва делово Лоркан. — Освен ако не е наложително.

Поглеждам го с присвити очи. Изглежда напълно безстрастен, но в гласа му има нещо, което ме кара да се разкискам като ученичка.

— Няма проблеми — контрирам. — Няма да го използвам, но и няма да го хабя — отсичам и връщам презерватива в чантата си. Още един джин? Този път без контрацептиви, разбира се?

— Позволи на мен! — отсича той, накланя назад стола си и прави знак на сервитьора, а аз се улавям, че плъзгам поглед по високото му, стегнато тяло. Нямам представа дали е от джина или от гъдела от това, че му казах, че е добър в леглото, или изобщо от цялата тази странна ситуация, но осъзнавам, че започвам да си падам по него. Започвам да си се представям заедно с него. Малко по малко. Как ли биха изглеждали тези ръце върху тялото ми? Какво ли би било усещането за косата му между пръстите ми? Брадата му е набола съвсем леко, което е добре. Обичам триенето. Обичам искрата. И точно нея долавям между нас — правилния вид искра.

Предвиждам, че е бавен и целенасочен в леглото. Фокусиран. Приема секса така насериозно, както приема и задължението да оправи любовния живот на приятеля си.

„Предвиждам“ ли казах току-що? Но в какво точно се забърквам, за бога?

Докато Лоркан отпуска стола обратно на четирите му крака, ме поглежда и очите му проблясват. Той очевидно също си мисли нещо. После погледът му се плъзва по краката ми, а аз съвсем небрежно се помествам на стола, така че роклята ми да се вдигне още мъничко.

Басирам се, че оставя белези от зъби. Не знам защо, но съм сигурна. Усещам го инстинктивно.

Нямам представа какво точно да кажа. Не се сещам за никаква нова тема за размяна на словесни удари. Стигам до заключението, че ми трябват още два джина. Два ще стигнат. А после…

— Та… — нарушавам настъпилото мълчание.

— Да — кимва Лоркан, а после добавя небрежно: — Налага ли се тази вечер да се прибираш при сина си?

— Точно тази вечер не. Отиде на гости у свой приятел.

— Ясно.

И сега той вече ме гледа право в очите, и гърлото ми внезапно се свива от копнеж. Толкова отдавна беше! Прекалено отдавна! Не че бих го признала пред него. Ако случайно попита, ще отговоря лековато: „О, наскоро имах една краткосрочна връзка, но не се получи“. Спокойно. Нормално. В никакъв случай няма да нареждам: „Божичко, бях толкова дълго време сама и се намирам под огромно напрежение! Копнея за този момент, но не просто за секса, а за докосването, за интимността, копнея да почувствам друго човешко същество до себе си, което да ме прегърне, ако ще и да е само за една нощ или за половин нощ, или за каквато и да е част от нощта!“. Но това няма да му го кажа.

Пристига сервитьорка със следващите ни питиета. Поставя ги на масата, след това поглежда към моя букет, после към розата в ревера на Лоркан и накрая възкликва:

— Божичко! Вие двамата, да не би да се жените?

Не мога да не избухна в смях. Девойчето избра най-подходящия въпрос, няма що!

— Не, разбира се, че не! — отговарям усмихната.

— Категорично не! — потвърждава Лоркан.

— Просто имаме една специална оферта с шампанско за сватбени празненства — продължава неумолимо момичето. — Защото ни се случва доста често — нали кметството е съвсем наблизо! Да не би случайно да очаквате булката и младоженеца?

— Всъщност ние сме против брака — казвам аз. — Мотото ни е: прави любов, а не давай обети!

— Наздраве за това! — вдига Лоркан чашата си и този път очите му наистина проблясват.

Сервитьорката мести поглед от него към мен, усмихва се неуверено, а след това се отдалечава. Аз пресушавам набързо половината си джин. Главата ми започва леко да се върти, а в тялото ми изригва поредната вълна на копнежа. Представям си устните му върху моите, ръцете му как разкъсват роклята ми…

Божичко! Стегни се, Флис! Той вероятно вече си мисли как ще хване автобуса за дома си.

Извръщам поглед и разлюлявам леко чашата си, печелейки време. Никога не ме е бивало да издържам този несигурен етап от срещата с мъж, когато нямаш никаква представа накъде отиват нещата. Този етап от срещата е като изкачващо се нагоре влакче в увеселителен парк. Знаеш къде си, но не знаеш колко още остава до върха, нито дали той е заедно с теб на влакчето. Възможно е мислено да се е насочил в противоположната посока. Ето ме мен сега, насред сексуална фантазия №53, а той може би се кани да сложи край на срещата ни и да се прибере сам у дома.

— Искаш ли да отидем някъде другаде? — обажда се внезапно Лоркан и моят стомах се преобръща от надежда. Някъде другаде ли? Но къде?

— Би било чудесно наистина — отговарям, като се старая да звуча спокойно и хладнокръвно. — На какво място по-точно?

Той се смръщва и атакува настървено ледените кубчета с бъркалката си, като че ли няма никаква представа как да подходи към този адски сложен въпрос.

— Бихме могли да хапнем — изрича накрая, но без капчица ентусиазъм. — Например суши или нещо друго…

— А може и да не ядем!

Той вдига очи към мен, най-сетне свалил гарда си, и по гърба ми пролазват сластни тръпки. Лоркан се оказва като мое огледално отражение. В очите му се чете глад. Отчаян копнеж. Иска да погълне нещо, но не мисля, че става въпрос за суши.

— Както кажеш — отбелязва и очите му пак се плъзват към краката ми. Очевидно си пада по крака.

— Та… къде точно живееш? — питам безгрижно, сякаш този въпрос няма нищо общо с нас.

— Недалече оттук.

Очите му се впиват в моите. Ясно, стигнахме върха. Заедно! Вече виждам цялата линия на влакчето пред нас. И по лицето ми се разлива бавно усмивка на блаженство. Возенето в това влакче се очертава като доста вълнуващо.

Седма глава
Флис

Събуждам се бавно. Така мисля. Ох! Главата ме боли!

Толкова много мисли! Откъде да започна? В съзнанието ми се тълпи мъгла от припомнени усещания. И тук-там проблясъци — удивителни спомени с напрегнат вкус, като капки лимон. Той. Аз. Над. Под… И внезапно осъзнавам, че цитирам една стара картинна книжка на сина си — „Противоположностите са забавни!“. Вътре. Вън. Насам. Натам.

Но забавата вече приключи. Трябва да е сутрин, ако светлината, която дразни очите ми, означава нещо. Лежа с един крак преметнат върху завивката, не смеейки да отворя напълно очи. Ти. Аз. После. Сега. Господи, сега!

Отварям предпазливо едно око и зървам ъгълче от бежова завивка. Аха. Спомням си я тази бежова завивка от снощи. Както стана ясно, бившата съпруга прибрала всичкото спално бельо от египетски памук, а после той отишъл да пазарува от най-близкия „Магазин за разведени мъже“. Главата ми пулсира и след няколко секунди бежовото започва да проблясва като вода пред очите ми. Затова ги затварям и се претъркулвам по гръб. Не бях имала забежка за една нощ от доста дълго време. Всъщност от цяла вечност. Позабравила съм правилата. Неловка целувка? Размяна на телефонни номера? Кафе? О, да, кафе. Едно кафе ще ми дойде много добре.

— Добро утро! — звукът от боботещия му глас ме връща в реалността. Той е тук. В стаята.

— О! Ами… — надигам се на лакът, печелейки време, набързичко изтривайки съня от очите си. — Здравей!

Здравей. И сбогом.

Загръщам се бързо със завивката, сядам в леглото и се опитвам да се усмихна, въпреки че усещам лицето си като пергамент. Лоркан вече е напълно облечен с костюм и вратовръзка и държи чаша. Аз примигвам известно време срещу него, опитвайки се да открия връзка между снощната му същност и сегашната му същност. Да не би да съм сънувала всичките тези неща?

— Чаша чай? — чашата, която ми предлага, е евтина, на ивици. Вероятно от същия „Магазин за разведени мъже“.

— О! Извинявай, но не обичам чай. Чаша вода?

— А кафе?

— Бих пийнала с удоволствие едно кафе! А душ?

Както и други дрехи. Както и онези документи, които оставих у дома, и подаръка за рождения ден на Елиз… Мозъкът ми започва бавно, но сигурно да набира скорост. Мамка му! Това определено не беше никак разумен ход. Сега ще трябва да се прибера бързо у дома, да отложа интервюто си по телефона за девет часа… Вече се оглеждам за телефона си. Трябва да се обадя и в дома на Себастиан, за да поздравя Ноа.

Погледът ми попада върху пурпурната шаферска рокля. Още веднъж мамка му!

— Банята е нататък — посочва с ръка Лоркан.

— Благодаря — събирам цялата завивка и се опитвам да я увия елегантно около себе си, като актриса в сапунена опера, но тя се оказва толкова тежка, че все едно се опитвам да облека полярна мечка. С невероятни усилия я измъквам от леглото, правя една крачка и моментално се препъвам в нея. Падам върху близкото бюро и удрям лакътя си.

— Ох!

— Халат? — и ми подава един доста тузарски мек халат с индийски шарки. Очевидно бившата не е успяла да отмъкне поне това.

Поколебавам се за момент. Обличането на този халат би било прекалено интимен жест. Все едно искам от него да облека голямата му мъжка риза и да навия ръкавите й поне наполовина, защото иначе ще висят от ръцете ми. Но сега просто нямам друг избор.

— Благодаря!

Той извръща учтиво очи, като масажист в спа център (тоест напълно безсмислено, тъй като вече е виждал всичко), а аз бързо обличам халата.

— Имам чувството, че си малко маниак на тема кафе, а? — повдига вежди той. — Прав ли съм?

Отварям уста, за да отрека възмутено предположението му, но после пак я затварям. Всъщност е напълно прав. Аз действително съм маниак на тема кафе. Но в момента съм с махмурлук. И по-скоро бих минала без кафе, отколкото с чаша затоплена чешмяна водичка, която наричат чай!

— Почти. Но не се притеснявай. Вземам си душа за две секунди и излизам за…

— Аз ще отида.

— Недей!

— Ще ми отнеме същите две секунди като душа ти — отсича той и изчезва.

А аз започвам да се оглеждам за чантата си. Там някъде имах четка за коса. И крем за ръце, който може да мине и като овлажнител. Докато погледът ми обхожда стаята, осъзнавам, че се питам дали го харесвам. Дали ще го видя отново. Дали това между нас би могло да се превърне в… нещо.

Не сериозно, разбира се. Аз съм в разгара на развод — би било истинска лудост от моя страна да се втурвам в нова сериозна връзка. Но снощи беше хубаво. Нищо, че помня добре само половината, но тя е напълно достатъчна, за да ми се иска да я повторя. Може пък да постигнем някакво споразумение. Например веднъж месечно, като читателски клуб.

Но къде е тази чанта, по дяволите? Крача из стаята и внезапно зървам маска за фехтовка, окачена на стената. До нея има и меч или както там го наричат. Винаги съм харесвала фехтовката. Божичко, не мога да устоя! Предпазливо свалям маската от кукичката й и си я слагам. На другата стена има огледало и аз се насочвам към него, размахала меча.

— Станете, сър Някой си! — провиквам се срещу отражението си. — Ха-я! — правя едно движение от кунгфу и халатът се развява около глезените ми.

И внезапно ме хваща смешната вълна. Внезапно ми се приисква да споделя този абсурден момент с Лоти. Вадя телефони си и я набирам.

— Здрасти, Флис! — отговаря веднага тя. — Тъкмо разглеждам сайта на списание „Булки“. С воал или без воал? Аз мисля с воал. А какво ще кажеш за шлейф, а?

Примигвам. Идва ми да се разкискам. Тя е прихванала вируса на булките. Естествено. Най-хубавото на Лоти е, че не държи дълго обида, нито пък умува върху несгодите си в живота. Просто сменя посоката и продължава напред, вперила поглед в хоризонта.

— Воал.

— Какво?

— Воал — повтарям и в този момент си давам сметка, че гласът ми звучи приглушено заради маската. — Воал! Значи всичко с отлагането на сватбата мина добре, така ли? И Бен нямаше нищо против?

— Наложи се да го уговарям, но в крайна сметка всичко се нареди. Той каза, че иска онова, което искам аз.

— А не се ли възползвахте поне от първата брачна нощ в „Савой“?

— Разбира се, че не! — провиква се възмутено тя. — Казах ти, че ще чакаме, докато се оженим!

Хиляди мълнии! Все още продължава с този неин налудничав план. Надявах се страстите да са се поуталожили. Мъничко.

— И Бен няма нищо против? — не мога да не отбележа скептично аз.

— Бен мисли само за моето щастие! — отговаря сестра ми и гласът й придобива онзи познат, сиропиран тон. — Знаеш ли какво, Флис? Радвам се, че поговорихме. Така сватбата ни ще може да стане много по-хубава. Освен това сега двамата с Бен ще можете да се запознаете преди нея.

— Ужас! Ще го представиш на семейството си, преди да тръгнеш към олтара и да свържеш живота си завинаги с него? Сигурна ли си?

Но тя като че ли не схваща накъде бия. Имам чувството, че булчинската мъгла на щастието й действа като щит. Така сарказмът ми се стопява, преди да е достигнал ушите й.

— Всъщност аз пък снощи се запознах с приятеля му Лоркан — допълвам. — Та вече имам известна представа за нещата.

— Така ли? — възкликва тя. — Запознала си се с Лоркан? Боже! И какво каза той за Бен?

Какво каза той ли? Да помислим. Бен в никакъв случай не трябва да се жени точно сега… Преживява ранна криза на средната възраст… Сестра ти ще бъде случайна жертва…

— Само основни неща — изричам на глас. — Както и да е. Нямам търпение да се запозная с Бен. Какво ще кажеш да го направим колкото е възможно по-скоро, например довечера, а?

— Прекрасно! Ще пийнем или нещо такова. Флис, гарантирам ти, че много ще ти хареса! Толкова е забавен! Знаеш ли, че някога е бил комик?

— Комик ли? — правя се на изненадана и зарадвана аз. — Аууу! Нямам търпение. Ами… така де… Познай къде съм точно сега! В апартамента на Лоркан!

— Какво?

— Ние… ами… сдушихме се. Сблъскахме се близо до кметството и пийнахме по едно, а после едното води към другото, та… нали знаеш как става.

Така или иначе ще разбере за това, та по-добре аз да съм тази, която ще й каже.

— Хайде бе! — провиква се тя, на седмото небе от щастие. — Ама това е перфектно! Можем да си спретнем една двойна сватба!

Кой друг, освен Лоти би могъл да изтърси подобна глупост?!

— Жестоко! — изричам. — Тъкмо това си мислех и аз. Какво ще кажеш да поемем към олтара на еднакви понита, а?

Този път сарказмът ми вече достига до съзнанието й.

— Не се дръж така с мен! — промърморва сестра ми. — Пък и човек никога не знае. Важното е да бъдеш готова за всичко. Виждаш ли как стана при нас с Бен? Срещнахме се и… щрак! Всичко си дойде на мястото!

Да бе, щрак. Жена, която току-що се е разделила с поредното си гадже, и мъж в криза на средната възраст, втурнали се като обезумели към необмислен брак. Няма начин „Дисни“ да не са измислили песничка по този въпрос — сигурно в нея „целувки“ се римува с „развод и юридически преструвки“.

— Това беше просто едно изчукване — изричам търпеливо. — И толкова. Край.

— Би могло да доведе и до нещо много повече! — парира ме Лоти. — Би могъл да се окаже любовта на твоя живот! Добре ли ви беше заедно? Харесваш ли го? Готин ли е?

— Да, да, и пак да.

— Е, в такъв случай не изключвай подобна възможност. Хей, знаеш ли какво виждам сега на булчинския уебсайт? Торти. Та се чудя голяма торта ли да поръчаме или пирамида от малки кексчета?

Затварям очи. Тази жена е като валяк.

— Нали точно такава имаше на сватбата на леля Даяна, а? — продължава сестра ми. — Беше доста голямо събитие, нали?

— Всъщност малко.

— Сигурна ли си? Аз си спомням тази сватба като доста голяма!

Разбира се, че ще си я спомня като голяма — нали беше само на пет!

— Напълно съм сигурна — отговарям. — Вечерта беше истинско изпитание. Непрекъснато трябваше да се преструвам, че си прекарвам страхотно, и всичките там… — не довършвам и сбърчвам отвратено нос. Все още си спомням прекалено тясната шаферска рокля, която тогава ме накараха да нося. И танците с бирените коремчета на приятелите на леля Даяна.

— Сериозно? — провиква се слисано Лоти. — Ама церемонията беше хубава, нали?

— Всъщност беше ужасна. А след нея не стана по-добре.

— Аууу! Тук предлагат торти с бляскава глазура! — възкликва тя, очевидно без въобще да ме слуша. — Да ти препратя ли линка?

— Призлява ми дори при самата мисъл за това! — отсичам твърдо. — Толкова, че бих могла и да повърна. А тогава Лоркан изобщо няма да ме хареса и ние никога няма да можем да си направим двойна сватба с еднакви понита…

Един необичаен звук ме кара да се обърна. И кръвта се втурва към главата ми. Мамка му! Мамка му!!!

Той е тук. Лоркан стои в стаята, изпънал всичките си три метра височина на прага. Но откога е тук? Дали е чул последното ми изречение?

— Трябва да вървя, Лоти — казвам и бързо изключвам телефона си. — Тъкмо говорех със сестра ми — допълвам колкото ми е възможно по-небрежно. — Просто… се шегувахме. Говорехме за разни неща. Както и ти обичаш да правиш.

И едва тогава се усещам, че нося маската за фехтовка. Стомахът ми се свива от поредната неловка ситуация. Как ли се вижда всичко това през неговите очи? Аз стоя насред дома му, облечена в неговия халат, сложила неговата маска и говоря за двойна сватба. Бързо хващам маската и я свалям от лицето си.

— Това е… много приятно нещо — изричам с невинен тон.

— Нямах представа дали обичаш кафето с мляко или без мляко — отбелязва той сякаш след цяла вечност.

— О, да бе! Кафето!

Но във въздуха се носи нещо съвсем друго. Какво? И в главата ми зазвучава собственият ми глас: Непрекъснато трябваше да се преструвам, че си прекарвам страхотно…

Той не може да е чул това, нали така? Не си е помислил, че говоря за…

Вечерта беше истинско изпитание…

Не може да е решил, че съм имала предвид…

Сърцето ми се свива от ужас и аз слагам ръка на уста, за да не позволя на шокирания си смях да се измъкне оттам. О, боже! Не! Не!

Да кажа ли… Да се извиня ли…

НЕ!

Но би трябвало поне да обясня…

Вдигам притеснено очи към неговите. Лицето му е безизразно. Може пък да не е успял да чуе всичко. Или пък го е чул.

Не, просто няма начин да повдигна тази тема, без тя да се върне като бумеранг срещу двама ни. Единственото, което мога да сторя в дадения случай, е да си тръгна. Хайде, крачета! Бързичко…

— Ами… Благодаря за… Хммм… — поставям внимателно маската обратно на кукичката й. Тръгвай, Флис! Веднага!

* * *

Ударните вълни от неловката ситуация ме обстрелват през цялата сутрин.

Поне успях да се измъкна от таксито пред кооперацията ми, без да ме види някой. Изтръгнах набързо от тялото си пурпурната рокля, взех си най-скоростния душ, познат на човечеството, а после говорих с Ноа по интеркома на телефона, докато се опитвах да си сложа малко грим. (Отлично знам, че няма никакъв смисъл да бързаш с нанасянето на спиралата. Тогава защо, за бога, винаги попадам в един и същи капан и неизменно завършвам с триене на черни петна от бузите, челото си и огледалото?! Истинска мистерия.) Както става ясно, гостуването с преспиване на сина ми е било стопроцентов успех. Де да можеше да кажа същото и за моето!

Не успях да събера сили да звънна повторно на Лоти, пък и не разполагах с много време. Вместо това й изпратих есемес, предлагайки й да се видим на по едно питие в седем вечерта.

А сега съм отново в офиса, преглеждайки по диагонал един обзор за новата вила за сафари в Кения, който току-що е пристигнал — с около две хиляди думи над лимита. Очевидно въпросният журналист си въобразява, че пише книга за Африка. Но не е споменал нито басейна, нито румсървиса, нито спа центъра — говори единствено за проблясващата мараня над саваната и за благородните осанки на зебрите, пиещи вода призори, и за сребристите треви, за чиито легенди разказват ударите на барабаните на масаите.

Надрасквам в полето думата „румсървис???“ и си напомням да му изпратя имейл. А после вадя телефона си. Изненадвам се, че Лоти не е потвърдила срещата ни довечера. Човек би предположил, че няма да има търпение да ми разкаже колко булчински списания е успяла да погълне за един ден.

Поглеждам си часовника. Май имам малко време. Бих могла да проведа един кратък сестрински разговор. Облягам се на стола си, натискам бутона за бързо набиране и същевременно моля Елиз през стъклото да ми донесе чаша кафе. Двете с нея сме си изградили доста надеждна система за предаване на сигнали. Мога да й предам през стъклото неща от рода на: „Чаша кафе?“, „Разкарай ги!“ и „Върви си, късно е!“. Тя пък може да ми предаде: „Чаша кафе?“, „Мисля, че този е важен!“ и „Излизам за сандвич“.

— Флис?

— Здрасти, Лоти! — започвам, изритвайки обувките си и отпивам глътка минерална вода „Евиан“. — Е, съгласна ли си да се видим довечера? Ще се запозная ли най-сетне с Бен?

В другия край на линията настъпва мълчание. Но защо е това мълчание? Изобщо не е характерно за Лоти.

— Лоти, там ли си?

— Познай какво стана! — провиква се внезапно тя с победоносен глас. — Само познай!

Звучи толкова доволна от себе си, че веднага се познава, че е направила нещо много специално.

— Ще се ожените в параклиса на нашето училище, докато хорът пее „Давам обет пред теб, родино моя“ и сватбените камбани звънят?

— Не, разбира се! — разсмива се тя.

— Открила си сватбена торта, направена от еклери и кексчета, цялата покрита с блестяща глазура?

— Не, глупаче! Оженихме се!

— Какво?! — вторачвам се сащисано в телефона.

— Да, направихме го! Двамата с Бен вече сме женени! В кметството в Челси!

Стисвам бутилката с минерална вода толкова силно, че струя от нея изригва нагоре и пльосва право върху бюрото ми.

— Няма ли да ме поздравиш? — допълва с леко раздразнен тон тя.

Не мога да я поздравя просто защото не съм в състояние да кажа каквото и да било. Устата ми се оказва вцепенена. Горещо ми е. Не, студено ми е. Обзема ме паника. Но как, за бога, стана това?!

— Аууу — успявам да смотолевя накрая, стараейки се да запазя спокойствие. — Това… Как стана? Нали мислеше да отложиш събитието. Мислех си, че ще го отложиш. Нали така се договорихме? Че ще отложиш сватбата?

Трябваше да я ОТЛОЖИШ!

В този момент в кабинета ми се появява Елиз с кафето в ръка, забелязва състоянието ми и прави знака за „Всичко наред ли е?“. Обаче аз нямам знак за: „Тъпата ми сестра току-що съсипа живота си“, затова просто й кимвам с измъчена усмивка и поемам кафето си.

— Просто не можехме да чакаме! — възкликва щастливо Лоти. — Бен не можеше да чака!

— Но нали го беше убедила? — промърморвам, затварям очи и започвам да разтривам челото си, опитвайки се да осмисля чутото. — Какво стана със списание „Булки“? Какво стана с провинциалната църквица?

— Бен бе напълно съгласен с идеята за църквата и всичко останало — казва Лоти. — Всъщност оказва се доста голям традиционалист…

— Тогава какво стана? — повтарям, опитвайки се да държа под контрол нетърпението си. — Защо си промени мнението?

— Беше Лоркан.

— Какво?! — ококорвам се рязко. — Какво искаш да кажеш с това, че е бил Лоркан?

— Лоркан дойде да го види тази сутрин. Каза на Бен, че не трябва да се жени за мен и че всичко това е една огромна грешка. Е, както можеш да си представиш, Бен побесня! Появи се като градоносен облак в офиса ми и заяви, че иска да се ожени за мен веднага, а всички други могат да вървят по дяволите, включително и Лоркан! — тук сестра ми въздъхва блажено. — Беше адски романтично! Всички в офиса бяха ококорили очи. А после ме грабна на ръце и ме изнесе точно както в „Офицер и джентълмен“ и всички аплодираха. Беше невероятно, Флис!

Дишам дълбоко, опитвайки се да се овладея. Този идиот! Този тъп, арогантен, шибан… идиот! Аз бях разрешила проблема! Всичко беше оправено. Бях изиграла картите си по съвършен, дипломатичен начин. А какво е направил Лоркан? Тръгнал е с рогата напред. Подтикнал е този Бен към най-абсурдния, най-превзет от всички жест. Нищо чудно, че сестра ми се е поддала.

— За наш късмет някой в кметството се беше отказал, така че успяха да ни вмъкнат. А по-късно можем да направим и църковна сватба, така че да имаме най-доброто и от двата свята! — допълва щастливо Лоти.

Идва ми да захвърля чашата с кафе към другия край на стаята си. Или може би да си я излея върху главата. В стомаха ми се надига някакво гадно чувство. Грешката е и моя. Можех да предотвратя това. Ако й бях казала всички неща, които ми сподели Лоркан.

Той преживява ранна криза на средната възраст… Сестра ти ще бъде невинна жертва…

* * *

— Къде си сега?

— Събирам багажа. Заминаваме за Иконос! Божичко, толкова е вълнуващо!

— Не се и съмнявам — отбелязвам с немощен гласец.

Какво да направя? Май вече не мога да направя нищо. Те са женени. Всичко свърши.

— Може пък да се сдобием с бебе от медения си месец! — допълва кокетно Лоти. — Какво ще кажеш да станеш леля, а?

— Какво?! — изправям се рязко в стола. — Лоти…

— Флис, трябва да тръгвам, таксито пристигна, хиляди целувки…

И затваря. Напълно обезумяла пак набирам номера й. Но напразно — включва се гласова поща.

Бебе ли каза? Бебе?

Идва ми да се разрева. Тя да не би да се е побъркала? Има ли някаква представа какъв товар ще бъде едно бебе към цялата тази ситуация?

Моят любовен живот се оказа пълен провал. Няма да понеса, ако и на Лоти се окаже същият. Искаше ми се тя да има онова, което аз не можах да имам. Искаше ми се мечтите й да се сбъднат. Да живее щастливо до края на дните си. Да си има къща с оградка. Стабилно, дълготрайно щастие. А не бебе през медения месец от някакъв тотален куку, който се намира в кратък семеен период, преди да подхване отново моторите. А не да седи в офиса на Барнаби Рийс със зачервени очи, коса, която се нуждае от миене, и хлапе, което се опитва да наръфа всичките юридически книги на Барнаби.

Без да мисля какво правя, набирам в „Гугъл“ хотел „Амба“. И автоматично пред очите ми изплуват сладникави картинки с ваканционни предложения. Сини небеса и залези. Прочутият басейн във вътрешния двор с деветметровия водопад. Красиви двойки, разхождащи се по плажа. Огромни легла, покрити с листа от рози. Не мога да не им призная едно — ще са направили бебето си от медения месец още преди края на нощта. Яйчниците на Лоти автоматично ще се задействат при тези гледки и на връщане към Лондон вече ще повръща.

А после, ако той наистина се окаже куку… ако я изостави… Затварям очи и отпускам лице в ръцете си. Не мога да го понеса! Трябва да говоря с Лоти! Лице в лице. Истински. Да получа цялото й внимание, а не да го усещам как хвърчи из страната на мечтите. Най-малкото, за да се уверя, че тя е наясно с последиците от действията си.

За момент застивам на стола си. Само мисълта ми се лута напред-назад като мишка в лабораторен лабиринт. Опитвам се да намеря решение. Опитвам се да открия изход. Но накъдето и да се обърна, попадам все на задънени улици…

Докато внезапно не вдигам глава, поемайки си дълбоко дъх. Стигнах го определено решение. То е много сериозно, но нямам никакъв друг избор. Ще се наложи да се изтърся неканена на медения й месец!

Не ми пука дали е подло или не! Не ми пука дори и ако тя никога повече не ми прости — защото аз самата няма да си простя, ако не го направя! Бракът е едно, но сексът без предпазни средства — съвсем друго. Трябва да замина! Трябва да спася сестра си от нея самата!

Вдигам рязко слушалката на телефона и набирам номера на отдел „Пътувания“.

— Здрасти! — приветствам Клариса, пътническия агент на компанията. — Клариса, изникна спешен случай. Налага се моментално да замина за Иконос. Да, гръцкият остров. На първия възможен полет. И трябва да отседна в „Амба“. Да, там ме познават.

— Разбрано — казва тя и чувам как ръката й междувременно заиграва по клавиатурата на компютъра. — Нали знаеш, че за Иконос има само по един директен полет на ден? Иначе трябва да прекачваш в Атина, което си е цяла вечност.

— Да, знам. Запиши ме за първия възможен директен полет! Благодаря ти предварително, Клариса!

— Ти не оценява ли наскоро „Амба“? — пита изненадано жената. — Преди няколко месеца?

— Трябва да проследя нещата отблизо — лъжа, без да ми мигне окото. — Внезапно решение. Имаме една нова идея, която сме решили да пуснем в действие — допълвам за по-голям ефект. — Проверки скоро след основната!

Това му е хубавото да бъдеш главен редактор. Никой не поставя под въпрос решенията ми. Пък и идеята за скорошни проверки наистина е добра. Отварям блекбърито си и си записвам.

— Окей! Е, ще ти се обадя скоро. Да се надяваме, че ще мога да те кача на утрешния самолет!

— Много ти благодаря!

Затварям телефона и започвам да барабаня притеснено с пръсти върху бюрото си. Колкото и да бързам, очевидно няма да успея да стигна там в близките двайсет и четири часа. А Лоти вече пътува към аерогарата. Ще се качи на днешния самолет. И довечера ще бъде в Иконос. „Апартаментът на стридата“ ще ги чака с неприлично огромното си легло, джакузито и шампанското.

Колко жени успяват да заченат още в първата си брачна нощ? Дали бих могла да го разбера от „Гугъл“? Бързо набирам Зачеване на дете първа брачна нощ, но веднага след това го изтривам. Важни в случая са не хората изобщо — важна е сестра ми. Ако можех да ги спра по някакъв начин… Ако можех да се озова там, преди да са успели да… Каква беше думата? А, да, да консумират брака си.

— Консумиране на брака! — изричам на глас, озарена от внезапно просветление. Да, Барнаби нали тъкмо това ми казваше за анулирането на брака? Сякаш отново чувам гласа му: „Означава, че бракът е невалиден. Никога не е съществувал“.

Бракът никога не е съществувал!

Това е! Това е отговорът! Анулиране на брака! Най-прекрасните думи във всеки език! Разрешението на всички проблеми! Никакви разводи, никакви юридически главоблъсканици. С едно примигване всичко свършва. И никога не се е случвало. Свободно, войници!

Трябва да го направя — за Лоти! Трябва да я измъкна! Но как, за бога, мога да го постигна? Как да… Какво да…

И тогава през ума ми се стрелва нова идея.

Затаявам дъх, докато я обмислям. Не мога да повярвам, че на мен може да ми хрумне подобно нещо! Та това е още по-подло и крайно дори от неканена поява на медения месец, но пък ще оправи всичко!

Не, не мога. Така де, как ще го направя?! Невъзможно. На всички нива. И тотално погрешно. Всеки, който стори подобно нещо на сестра си, трябва да бъде смятан за чудовище.

Добре де, аз съм чудовище.

Докато вдигам телефона, пръстите ми треперят в най-буквалния смисъл на думата. Но не съм много сигурна дали от решителност или от притеснение.

— Хотел „Амба“, ВИП услуги. С какво можем да ви бъдем полезни?

— Здравейте! — изричам с леко треперещ гласец. — Бихте ли ме свързали с Нико Деметриу, ако обичате? Предайте му, че го търси Флис Грейвни от „Пинчър травъл ривю“. Кажете му, че… че е важно!

Докато изчаквам свързването, си представям Нико с всичките му сто и шейсет сантиметра и опънатия по корема костюм. Познавам Нико още от хотел „Мандарин Ориентал“ в Атина, а преди това от хотел „Сандалс“ в Барбадос. През целия си живот е работил по хотели, тръгвайки от обикновено пиколо. Днес е мениджър във ВИП отдела в „Амба“. Вече го виждам, носещ се чевръсто по мраморния под в лачените си обувки, вечно нащрек, вечно следящ какво става наоколо.

Специалността му са преживяванията на гостите. Независимо дали става въпрос за персонализиран коктейл, пътешествие с хеликоптер, плуване с делфините или трупа кючекчийки в стаята ти — той ще ти го осигури. Ако търсиш съучастник за престъпление, Нико винаги ще бъде насреща.

— Флис! — прогърмява гласът му в телефона. — Току-що разбрах, че възнамеряваш да ни посетиш, а?

— Да, ако всичко е наред, пристигам утре.

— За нас е голяма чест да те приветстваме отново в нашия хотел толкова скоро след оценката ти! Мога ли да ти помогна с нещо конкретно? Или може би това ще бъде лична визита?

Усещам въпроса в гласа му. Леко подозрение. Защо отивам при тях толкова скоро? Какво става?

— Може да се каже, че е лична — започвам, опитвайки се да подредя мислите си. — Нико, налага се да те помоля за голяма услуга! Днес сестра ми тръгва за „Амба“. Току-що се омъжи. На меден месец е.

— Прекрасно! — гласът му едва не ме отвява от стола. — Гарантирам ти, че сестра ти ще получи медения месец на своите мечти! Ще изпратя при нея най-доверения си иконом! Ще я посрещнем още при пристигането и на чаша шампанско ще подредим плана за прекарването им тук! Може би нещо по-специално…

— Не, Нико, не! Не ме разбираш! Искам да кажа… идеята ти звучи прекрасно, разбира се! Но услугата, за която ще те помоля, е от малко по-друг характер! — започвам да кърша притеснено пръсти. — Необичайна е.

— Виж какво, в този бранш съм от много години — отбелязва любезно Нико. — И за мен нищо не е обичайно. Искаш да я изненадаш с нещо? Или може би искаш от мен да оставя подарък в стаята й? Или може би специален масаж за двойки в частно бунгало на плажа?

— Не точно.

Божичко, но как да му го кажа?

Хайде, Флис, все някак си трябва да му го кажеш!

— Нико, искам да им попречиш да правят секс! — изричам, докато не съм се отказала.

В другия край на линията настъпва гробна тишина. Ето че успях да притесня даже Нико.

— Флис, би ли повторила молбата си, ако обичаш? — изрича накрая старият ми приятел. — Опасявам се, че не те разбрах много добре.

Опасявам се, че ме е разбрал идеално.

— Искам да им попречиш да правят секс — изричам аз колкото ми е възможно по-отчетливо и ясно. — Никакъв секс. Никаква първа брачна нощ. Или най-малкото, докато не се появя аз! Направи всичко, което ти хрумне! Сложи ги в отделни стаи, разсей ги с нещо, отвлечи единия от тях, ако трябва… Всичко, което е необходимо!

— Но те идват на меден месец! — изфъфля Нико, вече тотално сащисан.

— Да, знам. И точно затова те моля да го направиш.

— Искаш да провалиш първата брачна нощ на собствената си сестра? — провиква се шокиран той. — Искаш да застанеш между мъж и неговата млада съпруга? Които са съчетани пред Господ Бог?

Май трябваше да му обясня по-добре.

— Нико, тя встъпи много прибързано в този брак. И не беше пред Бога! Това е огромна, непростима грешка! Трябва да разговарям с нея! Ще хвана първия самолет, за който ми намерят място, но междувременно, ако успеем да ги държим разделени…

— Да не би тя да не обича мъжа си?

— Тъкмо обратното — отговарям силно притеснена. — Всъщност няма търпение да скочи в леглото при него. Затова ще бъде особено трудно да бъдат спрени!

Нова порция тишина. Мога само да си представям обърканото изражение на Нико.

— Флис, опасявам се, че не мога да се съглася да изпълня тази твоя така странна молба — изрича накрая той. — Но пък бих могъл да предложа на сестра ти вечеря за сметка на заведението на главната маса в нашия морски ресторант…

— Нико, моля те, чуй ме! — прекъсвам го отчаяно. — Става въпрос за моята малка сестра, разбра ли ме? Съвсем наскоро беше изоставена от мъжа, когото обичаше, и сега се втурна в този брак, за да му отмъсти! И почти не познава човека, за когото се омъжи! А преди малко ми приказваше за забременяване моля ти се! Аз не познавам съпруга й, но както разбирам, е малко хахо и тотално непостоянен тип. Представи си собствената ти дъщеря да провали живота си, като се омъжи за неподходящ тип! Ще сториш всичко по силите си, за да я спреш, нали?

Познавам дъщерята на Нико. Казва се Мая. Възхитително десетгодишно момиченце с панделки в косите. Надявам се това да му повлияе.

— Ако не правят секс, бракът им може да бъде анулиран! — побързвам да допълня. — Защото няма да бъде консумиран. Но ако го направят…

— Ако го направят, това си е тяхна работа! — провиква се Нико, очевидно на ръба на търпението си. — Флис, това тук е хотел, а не затвор! И аз не мога непрекъснато да следя къде са и какво правят гостите ни! Не мога да направлявам… действията им!

— Ти не можеш да го направиш? Точно ти?! — хвърлям ръкавицата на предизвикателството аз. — Великият Нико не може да направлява живота на гостите си за двайсет и четири часа?!

Проблемът при Нико е, че се гордее, че може да разрешава всякакви проблеми. Абсолютно всякакви. Сигурна съм, че вече в главата му се въртят идеи.

— Ако сториш това за мен, ще ти бъда вечно благодарна! — снишавам заговорнически глас аз. — И естествено, ще изразя благодарността си, като напиша нова оценка за хотела. Пет звезди! Гарантирам ти ги!

— Вече сме имали привилегията да получим пет звезди от вашето списание! — парира ме той.

— Тогава шест звезди — импровизирам. — Ще измисля нова категория, ако се налага — специално за вас! „Новият суперлукс хотел от световна класа.“ И ще поставя снимка на хотела на корицата. Знаеш ли колко струва това? Имаш ли представа колко доволни ще бъдат шефовете ти?

— Флис, разбирам дилемата, пред която си изправена — не се предава Нико. — Но и ти разбери, че не мога да се меся в личния живот на гостите си, особено когато са дошли при нас на меден месец!

Звучи доста решително. Налага се да извадя тежката артилерия.

— Окей! — снишавам още повече глас. — Слушай ме сега! Ако ми помогнеш за това, ще публикувам специална статия за теб в нашето списание! Лично за теб — Нико Деметриу! Ще те нарека… „тайната на успеха на «Амба»“! Най-безценната придобивка на хотела. Най-великият ВИП мениджър на света! Помисли си само! Всички в индустрията ще го видят! Всички ще го прочетат!

Няма нужда да се впускам в подробности. Нашето списание се изпраща в шейсет и пет страни. Всеки изпълнителен директор на всеки хотел най-малкото го преглежда. Подобна статия би могла да бъде за него билет към всяка работа в бранша, за която Нико си е мечтал!

— Знам, че отдавна мечтаеш за „Четирите сезона“ в Ню Йорк — допълвам тихо.

Сърцето ми тупти като лудо. Никога досега не съм злоупотребявала с позицията си и сега усещам как адреналинът ми се качва. Което е отчасти добре, отчасти зле. Ето така започва корупцията. Да, знам. Утре сигурно ще започна да разменям положителни отзиви за куфарчета с пари или ядрени ракети.

Но това е изключение. Така си казвам. Изключение при смекчаващи вината обстоятелства.

Нико мълчи. Усещам как съвестта му се бори с професионалните амбиции и се ругая вътрешно, че го поставям в подобно положение. Но не аз бях тази, която започна цялата шарада, нали така?! Именно.

— Ти си истински майстор, Нико — не пестя ласкателствата си аз. — Ти си гений в осъществяването на всички желания! И ако на света изобщо съществува човек, който може да го направи, това си само ти!

Дали успях да го убедя? Дали не откачам? Дали пък в момента вече не изпраща скандализиран имейл до Гавин?

Тъкмо се каня да се откажа, когато чувам в телефона тихия му заговорнически глас:

— Добре, Флис, но не обещавам нищо!

В гърдите ми отново проблясва надежда.

— Напълно те разбирам — отвръщам със същия заговорнически тон аз. — Но… ще опиташ, нали?

— Ще опитам. Но само за двайсет и четири часа. Как се казва сестра ти?

Да! О, да!

— Шарлот Грейвни! — изричам, прималяла от щастие. — Макар да предполагам, че вече ще се запише като госпожа Пар. Съпругът й се казва Бен Пар. Резервирали са „Апартамента на стридата“. Нямам нищо против това, стига да не правят секс! Тоест един с друг — допълвам незнайно защо.

Отново продължителна тишина.

— Това ще бъде най-странният меден месец, който съм виждал — отбелязва простичко Нико.

Осма глава
Лоти

Аз съм омъжена! Щастлива, постоянна усмивка цъфти върху лицето ми. Сърцето ми пърха от толкова голяма радост, че всеки момент ще ме издигне във въздуха. Днес беше най-хубавият, най-приказен и най-невероятен ден в моя живот. Аз съм омъжена!! Омъжена съм!!!

Пред очите ми непрекъснато се върти моментът, когато вдигнах очи от бюрото си и зърнах Бен да крачи към мен с букет рози. Челюстта му беше решително стегната, а очите му проблясваха, от което ставаше ясно, че е напълно сериозен. Дори шефът ми Мартин излезе от кабинета си, за да гледа. Целият офис се смълча, когато Бен застана на вратата ми и гръмко заяви:

— Ще се оженя за теб, Лоти Грейвни, и при това ще го направя днес!

А после ме вдигна на ръце — представяте ли си, вдигна ме! — и всички започнаха да ръкопляскат, и Кейла се втурна след мен с чантата и телефона ми, и Бен ми връчи букета, и… това е. Аз станах булка!

Самата церемония ми е малко като в мъгла. Бях в абсолютен шок. А Бен буквално изяждаше всички въпроси — това поне си го спомням. Изобщо не се замисли — дотолкова, че звучеше почти агресивно, когато отсече: „Да!“. Беше донесъл някакви конфети, щадящи околната среда, които поръси върху двама ни, после отвори бутилка шампанско, а след това вече беше време да си събираме багажа и да тръгваме за летището. Аз не успях даже да се преоблека — все още съм с деловия си костюм. Омъжих се с деловия си костюм и изобщо не ми пука!

Улавям отражението си в огледалото над бара на летището и ми идва да се изкискам. Изглеждам точно толкова зачервена и замаяна, колкото се чувствам. В момента се намираме в залата за бизнес класа на Хийтроу и чакаме да се качим на самолета за Иконос. Не съм хапвала от сутринта, но изобщо не съм гладна. Толкова съм превъзбудена, че изобщо не ми се яде. А ръцете ми отказват да спрат да треперят.

За да не ми стане лошо в самолета, решавам все пак да си взема от масата с храните някакъв плод и резен сирене „Ементал“, когато усещам върху крака си нечия ръка и подскачам.

— Зареждаш с гориво, а? — достига до мен гласът на Бен и цялото ми тяло е залято от сладострастни тръпки. Обръщам се към него, а той заравя лице във врата ми и ръката му се плъзва дискретно нагоре под полата ми. О, колко хубаво!

— Нямам търпение! — промърморва в ухото ми.

— Аз също! — промърморвам в отговор.

— Толкова си страстна! — дъхът му затопля врата ми.

— Ти повече!

И за пореден път започвам да изчислявам колко още трябва да чакаме. Полетът ни до Иконос е три часа и половина. През митницата и до хотела — не повече от два часа. Десет минути да качат багажа ни… пет минути да ни покажат как работят лампите… трийсет секунди да сложим на бравата табелата „Не безпокойте“…

Близо шест часа. Не съм много сигурна, че ще мога да чакам близо шест часа. Като гледам Бен, той е на същото мнение. Вече едва си поема дъх. И двете му ръце се разхождат между бедрата ми. Едва успявам да се концентрирам върху смокините.

— Извинете! — някакъв мрачен старец ни разбутва най-нагло и започва да слага в чинията си резени „Ементал“. После ни поглежда неодобрително и промърморва: — Както казват напоследък, вземете си стая!

Усещам как се изчервявам. Толкова ли сме били очевидни?

— Ние сме на меден месец — тросвам се аз.

— Поздравления! — промърморва все така апатично старецът. — Надявам се, че вашият младеж тук ще се сети да си измие ръцете, преди да вземе с тях някаква храна!

Досадник!

Поглеждам към Бен, след което и двамата се отдалечаваме от бара, за да се настаним на близките фотьойли. Цялата пулсирам. Искам ръцете му там, където бяха, да правят онова, което правеха.

— Е… ммм… сирене? — предлагам му чинията.

— Не, благодаря — смръщва се той.

Това е истинско мъчение! Поглеждам часовника си. Изминали са само две минути. Ще трябва да измислим начин да запълним времето. Разговор? Да, тъкмо това ни трябва. Разговор.

— Обожавам сирене „Ементал“ — започвам. — А ти?

— Мразя го.

— Сериозно? — записвам в главата си този нов факт за него. — Брей, нямах представа, че мразиш „Ементал“.

— Намразих го през годината, когато живеех в Прага.

— Живял си в Прага? — възкликвам с интерес.

Заинтригувана съм. Нямах никаква представа, че Бен е живял в чужбина. Нито че мрази „Ементал“. Това е голямото предимство да се омъжиш за човек, без преди това да си прекарал години наред в съвместно съжителство с него. Непрекъснато откриваш разни неща. Тепърва ни предстои да откриваме какви ли не неща един за друг. Сигурно и цял живот няма да ни стигне. Да разнищваме тайните си. Това означава, че няма да сме от онези двойки, които си седят в пълно мълчание, защото знаят всичко за себе си, казали са си всичко и просто чакат сметката.

— Значи… Прага. Защо?

— Нямам представа — свива рамене Бен. — Беше през годината, когато учех цирково изкуство.

Цирково изкуство ли? Точно това пък не бях очаквала. Тъкмо се каня да го попитам какво друго е учил, когато телефонът му дава сигнал за есемес и той го вади от джоба си. Докато го чете, челото му се смръщва и аз го поглеждам разтревожено.

— Наред ли е всичко?

— От Лоркан е. Да върви по дяволите!

Значи пак Лоркан. Нямам търпение да се запозная с този Лоркан. Впрочем трябва да му бъда адски благодарна. Ако не беше казал на Бен онова, което е казал, Бен никога нямаше да се втурне така неочаквано в офиса ми и аз никога нямаше да преживея най-романтичната сцена на света.

Погалвам съчувствено ръката на Бен.

— Той не е ли най-старият ти приятел? Не е ли добре… да се помирите?

— Може и някога да е бил — тросва се Бен.

Надниквам дискретно през рамото му и успявам да зърна част от съобщението:

Нямаш право да бягаш от тези решения, Бен. Много добре знаеш колко труд са положили всички и точно сега да изчезнеш, е просто…

Бен прибира телефона си, а на мен не ми стиска да го попитам дали може да прочета цялото съобщение.

— Какви решения? — подмятам по едно време.

— Една от онези досадни задачи — отвръща неясно Бен, изпепелявайки с поглед телефона. — Пък и аз не бягам от тях! Господи! Проблемът при Лоркан е в това, че иска от мен да правя всичко така, както той иска! Прекалено много свикна да управлява заедно с баща ми. Е, да, но нещата вече са съвсем различни!

Написва нещо кратичко и накрая буквално удря бутона за изпращане. Отговорът пристига почти веднага и той ругае тихичко.

— Приоритети значи! Ще ми говори той за приоритети! Още не му е ясно, че си имам свой живот! Правя онова, което трябваше да направя още преди петнайсет години! Трябваше да се оженя за теб още тогава! Досега щяхме да имаме най-малко десет деца!

Изпълвам се с обич към него. Той иска голямо семейство! Досега не сме говорили по този въпрос, но аз тайничко се надявах и той да иска повече деца. Може би четири. А защо не и шест!

— Нищо не ни пречи да наваксаме — промърморвам и се сгушвам във врата му. След няколко секунди той пуска телефона на мястото до себе си.

— Знаеш ли какво? — казва. — Нищо друго няма значение, освен нас!

— Именно! — прошепвам.

— Спомням си мига, когато се влюбих в теб. Беше в деня, в който ти правеше цигански колела на плажа. Печеше се на онази скала насред морето. Хвърли се от скалата, доплува до плажа, а след това, вместо да тръгнеш на крака, измина целия път обратно, правейки цигански колела. Доколкото мога да преценя, не знаеше, че някой те наблюдава.

И аз си спомням за онзи ден. Спомням си и усещането за пясъка под дланите си. Развяната си коса. Тогава бях гъвкава и атлетична. Коремните ми мускули бяха като камък.

Но, естествено, знаех, че той ме наблюдава.

— Ти ме влудяваш, Лоти — простенва той и ръцете му пак тръгват нагоре под полата ми. — Винаги си ми действала по този начин!

— Бен, тук не можем! — промърморвам и се обръщам към онзи нахален старец, който ни наблюдава над вестника си. — Не и тук!

— Нямам търпение!

— Аз също! — тялото ми пак започва да пулсира. — Но се налага! — поглеждам пак часовника си. Минали са само десет минути. Как изобщо ще издържим?!

— Хей, знаеш ли какво? — поглежда ме Бен и снишава глас. — Виждала ли си тоалетните тук? Огромни са! — пауза. — И общи!

Едва сдържам кикота си.

— Нали не искаш да кажеш…

— Защо не? — проблясват очите му. — Навита ли си? — Кога, сега ли?

— Защо не? До качването ни остават цели двайсет минути!

— Аз… ами не знам — отвръщам колебливо. Разкъсана съм между желанието и мечтите си. Не така си представях своята първа брачна нощ — един бързак в тоалетните на летище Хийтроу. От друга страна, когато си мечтаех за тази нощ, нямах представа, че ще го искам толкова отчаяно. — Ами първата ни брачна нощ? — не успявам да се сдържа. — Нали искахме да е специална и романтична?

— И пак ще бъде такава — отвръща той, докато пръстите му си играят с ухото ми и изпращат сластни тръпки по цялото ми тяло. — Сега не е основното събитие. Сега ще бъде репетицията. — Пръстите му вече откриват презрамките на сутиена ми. — И ако трябва да бъда честен, ако не го направим веднага, ще се пръсна!

— Аз също — смотолевям. — Окей, ти върви първи. Намери нещо подходящо.

— Ще ти изпратя есемес.

Изправя се и тръгва бързо към общите тоалетни. Аз се отпускам във фотьойла и се старая да не се изкискам. Това място е толкова тихо и претъпкано с народ, че направо не знам как ще изпълним този номер.

Вадя телефона си, за да чакам съобщението му, и инстинктивно повдигам телефона на Флис. Двете открай време се шегуваме за влизането в клуба „На 10 000 метра“. Не мога да не й кажа. Пиша бързо:

Питала ли си се някога, какво е да го правиш в тоалетната на летището? Ако ли не, скоро ще ти кажа!

Не че очаквам от нея някакъв отговор. Това е просто един глупав, шеговит есемес. Затова зяпвам, когато само миг по-късно телефонът ми прозвънява в отговор:

СПРИ! СПРИ!!!!!! НЕДЕЙ!!! Глупава идея!!! Изчакай до хотела!!!!!!!

Вторачвам се озадачено в екрана на телефона си. Ама какъв й е проблемът? Изстрелвам ново съобщение:

Не се тревожи, женени сме!

Отпивам глътка вода, а после чувам ново позвъняване: Този път е съобщението от Бен.

3-та кабинка вляво. Почукай два пъти.

По гърба ми пролазват сладостните тръпки на очакването и бързо му отговарям:

Идвам.

Докато вземам чантата си, виждам, че Флис пак ми е изпратила съобщение:

Сериозно ти казвам, че трябва да почакаш!!!! Пази се за хотела!!!!

Вече започва да ми писва. Аз й писах само на шега, а не за да ми изнася тъпа лекция. За какво толкова се притеснява? Че ще ни хванат и че хората някак си ще ме свържат с безценното й списание, и ще й разваля репутацията ли? Изпращам бесен отговор:

Не е твоя работа!

Докато прекосявам залата по посока на тоалетните, вече треперя от очакване. Почуквам два пъти на вратата на третата кабинка вляво и когато Бен ме издърпва вътре, виждам, че вече е наполовина съблечен.

О, Боже! Господи!

Устните му автоматично се впиват в моите, ръката му се плъзва в косата ми, вече разкопчава сутиена ми, а аз се измъквам от бикините си. Никога не съм се движила толкова бързо. Никога не съм го искала толкова отчаяно.

— Шшшт! — предупреждаваме се един друг, докато се блъскаме в стените на кабинката. Добре че поне са здрави. Заемаме позиция колкото ни е възможно по-бързо, дишаме като парни локомотиви, сигурна съм, че ще ни отнеме не повече от десет секунди…

— Презерватив? — прошепвам.

— Не — отвръща той и ме поглежда в очите. — Нали?

— Да! — изпълвам се с нова възбуда. Възможно е сега да направим бебе!

— Хей! — спира внезапно той. — Да си вземала някаква дрога от последната ни среща насам? Нещо, за което трябва да знам?

— Нищо особено — изричам аз, останала без дъх. — После ще ти кажа. Хайде де, бързо!

— Окей! Дай ми възможност да…

Чук-чук-чук-чук!

От чукането по вратата на кабинката едва не получавам инфаркт и удрям коляното си в тоалетната чиния. Ама какво, за бога…

— Извинете? — дочуваме женски глас от другата страна на вратата. — Говори управителят на тоалетните. Има ли някой вътре?

Мамка му!

Не мога да отговоря. Не мога да помръдна. Двамата с Бен се споглеждаме паникьосани.

— Бихте ли отворили вратата, ако обичате?

Кракът ми е все така преметнат върху гърба на Бен. Другият ми крак е върху седалката на тоалетната. Нямам представа къде ми е бельото. И което е най-лошото, тялото ми все още пулсира от нужда. Цялото.

Дали не можем просто да й кажем да върви на майната си? И да продължим? Така е, какво могат да ни направят?

— Давай! — правя знак на Бен. — Тихичко!

И в този момент седалката на тоалетната проскърцва. По дяволите!

— Ако не излезете, опасявам се, че ще трябва да използвам резервния ключ, за да вляза при вас! — казва гласът отвън.

Имат резервни ключове за тоалетните? Това да не би да е фашистка държава?

Продължавам да дишам все така учестено. Но вече от отчаяние. Не мога да го направя. Не мога да консумирам брака си, след като управителката на тоалетните ни слуша на десет сантиметра от нас, от другата страна на вратата, въоръжена с резервен ключ.

Ново чукане на вратата. Всъщност вече звучи по-скоро като яко удряне.

— Чувате ли ме? — пита жената. — Някой вътре чува ли ме? Двамата с Бен се споглеждаме тъжно. Ще се наложи да отговорим, преди да е влетяла с Отряда за бързо реагиране.

— Здравейте! — провиквам се в отговор, като междувременно закопчавам сутиена си. — Извинете, но аз тъкмо си оправях… главата.

Главата ли? Това пък откъде ми хрумна?

— Съпругът ми ми помага — допълвам, оглеждайки се за бикините си. Бен вдига панталоните си. Всичко свърши.

По дяволите! Не мога да открия бикините си! Ще трябва да ги оставя тук. Бързо оправям косата си, поглеждам към Бен, грабвам чантата си, после отключвам вратата и се усмихвам широко на белокосата жена, застанала пред вратата с ръце на кръста, следвана от по-млада брюнетка.

— Много съжалявам — изричам небрежно. — Имам медицински проблем. Съпругът ми трябваше да ми помогне да си сложа едно лекарство. В такива моменти предпочитаме да не бъдем наблюдавани.

Жената ме оглежда подозрително и пита:

— Да извикам ли лекар?

— Не, но благодаря. Вече съм по-добре. Благодаря, скъпи! — обръщам се за по-достоверно и към Бен.

Погледът на възрастната жена се свежда към пода.

— Това вашите ли са? — пита. Проследявам погледа й и вътрешно изругавам. Бикините ми! Ето къде са били значи!

— Разбира се, че не са мои! — отсичам със смразяващо достойнство.

— Разбирам — кимва управителката, обръща се към по-младата и казва: — Лесли, моля те, намери чистач, който да почисти тази кабинка!

Божичко! А тези бикини бяха на „Овейд“! Струваха ми четирийсет паунда! Освен това са комплект със сутиена, който нося! Няма да понеса да ги видя как изчезват в кошчето за боклук!

— Всъщност… — вторачвам се във виновния атрибут, като че ли едва сега съм забелязала нещо. — Сега, като се замисля, май наистина са мои — грабвам ги невинно и оглеждам малката розичка отпред. — Ах, да! — и ги пъхам в джоба на сакото си, избягвайки упорито ледения поглед на управителката. — Много благодаря за помощта! Продължавайте да поддържате тоалетните все така добре! Отлична работа!

— Комплименти и за бюфета! — допълва Бен. После ми поднася ръката си и ме отвежда, преди да съм успяла да избухна. Не знам да се смея ли, или да пищя. Но как стана това? Как, за бога, са разбрали?

— Бяхме толкова тихи — промърморвам на Бен, докато излизаме. — Абсолютно тихи!

— Сигурно е онзи старец — промърморва в отговор той. — Той ги е предупредил. Очевидно се е досетил какво сме намислили да правим.

— Копеле!

Отпускам се безутешна в един от меките фотьойли и се оглеждам нещастно. Но защо не са се сетили да монтират помещения и за секс? Защо всичко се свежда до сърфиране из нета и до ядене на грозде?

— Да пийнем шампанско — казва Бен и стисва лекичко рамото ми. — А за онова няма значение. Нощта е наша!

— Да, нощта е наша! — съгласявам се аз.

Пак поглеждам часовника си. Пет часа и трийсет минути, докато сложим на вратата онази табела „Не безпокойте“. Ще броя всяка милисекунда. Когато Бен се насочва към бара, аз вадя телефона си и пиша на Флис:

Откриха ни. Спряха ни. Копелета!

Настъпва доста дълга пауза. А после отговорът й:

Горките! Успешен полет, ххх

Девета глава
Флис

Образователно. Това е образователно пътуване. Точно така!

Не съм искала разрешение. Не съм пускала предупреждение. Не съм седяла в кабинета на директорката, за да слушам поредната даскалска лекция. Имам усещането, че в дадения случай елементът на изненада е от ключово значение.

— Госпожо Фипс? — надниква в стаята главата на госпожа Хокинг. — Искала сте да ме видите?

— О, здравейте! — усмихвам се колкото ми е възможно по-самоуверено. — Да. По един незначителен въпрос. Ще се наложи да взема Ноа с мен за няколко дена. Отиваме на един гръцки остров. Образователно пътуване.

— Аха! — смръщва се доста необещаващо учителката. — Опасявам се, че за това ще се наложи да искате разрешение от директорката…

— Разбирам — кимвам. — За съжаление нямам време да питам директорката, тъй като, както разбрах, тя днес отсъства.

— Така е. А вие кога планирате да тръгнете?

— Утре.

— Утре? — ахва ужасена госпожа Хокинг. — Но срокът започна едва преди два дена!

— О, да! — правя се на изненадана аз, сякаш изобщо не го знам. — Е, опасявам се, че става въпрос за спешен случай.

— Какъв по-точно?

Свързан с един меден месец и предотвратяване на секс. Е, знаете как е.

— Семеен проблем — импровизирам. — Но както вече казах, пътуването ще бъде и образователно. Невероятно образователно! — и разпервам ръце, за да й покажа колко образователно ще бъде това пътуване. — Невероятно образователно!

— Хммм — учителката се пъне като магаре на мост. — Това май е четвъртият път за тази година, в който Ноа ще отсъства толкова дълго от училище?

— Така ли? — правя се на ударена. — Ами, не съм много сигурна…

— Знам, че нещата са… — прочиства гърлото си — доста трудни за вас. С работата и… всичко останало.

— Да.

И двете се вторачваме умно в тавана, като че ли искаме да изтрием спомена за онзи път, когато Даниел бе довел в училището цял екип мастити адвокати точно по времето, когато прибираме децата, а аз избухнах в сълзи и практически плаках на рамото й.

— Добре — въздъхва накрая учителката. — Много добре. Ще предам на директорката.

— Благодаря ви! — изричам смирено.

— В момента Ноа има допълнителен урок, но ако дойдете с мен, ще ви дам чантата му.

Тръгвам след нея към празната класна стая, която мирише на дърво, боя и пластилин. Помощник-учителката Елън тъкмо чисти няколко пластмасови кофички. Когато ме вижда, лицето й грейва. Елън има съпруг с голяма заплата, работещ в банка, и е голяма почитателка на петзвездните хотели. Чете редовно нашето списание и непрекъснато ме пита за най-новите предложения за спа туризъм и дали с Дубай вече не е свършено като дестинация.

— Госпожа Фипс ще води Ноа на образователно пътуване до някакъв гръцки остров — изрича госпожа Хокинг с изражение, което по-скоро подсказва: „Тази безотговорна майка заминава на алкохолен туризъм за няколко дена и влачи със себе си сина си, за да може да се опие от изпаренията, но аз какво мога да сторя?“.

— Прекрасно! — възкликна Елън. — Но какво ще стане с новото ви кученце?

— Новото какво? — зяпвам я изумено.

— Ноа непрекъснато ни разказва за новото ви кученце. Кокер шпаньол, доколкото разбрах.

— Кокер шпаньол ли? — изсмивам се аз. — Нямам представа откъде му е хрумнало. Ние нямаме кученце, нито пък ще си вземаме кученце… — не довършвам. Госпожа Хокинг и Елън се споглеждат. — Какво има?

Настъпва тишина. А после госпожа Хокинг въздъхва и отбелязва:

— Ние също се чудехме дали… Но кажете ми, наистина ли дядото на Ноа е починал наскоро?

— Не! — отговарям и се облещвам срещу нея.

— И не е претърпял операция на ръката по време на ваканцията? — вметва Елън. — На Грейт Ормънд Стрийт?

— Не, разбира се! — поглеждам ги сащисано аз. — Това ли ви е разказвал?

— Моля ви, не се тревожете! — побързва да се намеси госпожа Хокинг. — Още миналия срок забелязахме, че Ноа има… доста голямо въображение. Разказва всякакви истории, някои от които не са верни, разбира се.

Вторачвам се ужасено в нея.

— Какви други истории?

— Съвсем нормално е за децата в тази възраст да живеят в свой свят на фантазиите — продължава да ме наставлява тя. — А да не забравяме и проблемите у дома, които той има. Но ще надрасне този период, сигурна съм!

— Какви други истории? — настоявам аз.

— Ами… — започва госпожа Хокинг и двете с Елън пак си разменят погледи. — Каза, че е претърпял трансплантация на сърцето. Ние, очевидно, се сетихме, че не е така. Спомена и за някаква сурогатна сестричка, на което също не повярвахме…

Сърдечна трансплантация? Сурогатна сестричка? Но откъде изобщо синът ми знае за тези неща?

— Ясно — изричам накрая. — Ще поговоря с него.

— Но бъдете внимателна — отбелязва с усмивка госпожа Хокинг. — Както вече ви казах, това е съвсем нормален период за дете на неговата възраст. Може би търси внимание, а може би дори не осъзнава, че го прави. Както и да стоят нещата, сигурна съм, че ще надрасне този проблем.

— Веднъж дори разказваше, че сте изхвърлили всичките дрехи на бившия си съпруг на улицата и сте поканили съседите да си вземат каквото им харесва! — допълва през смях Елън. — Боже, такова въображение има това дете!

Тук лицето ми пламва. Мамка му! А аз си мислех, че спи, когато го направих!

— Какво въображение наистина! — опитвам се да звуча искрено. — Кой, за бога, би направил подобно нещо?!

Лицето ми все още пламти, когато се появявам в отдела за деца със специални нужди. Ноа има специален урок всяка сряда, защото писането му е ужасно. (В заглавието на официалната причина има израза „пространствена координация“ и ми струва по шейсет паунда на урок.)

Пред вратата има чакалня и аз присядам на миниатюрното канапе. Срещу мен има лавица с моливи със специално покритие, ножици в странни форми и торбички. Има и специална лавица с книги от рода на „Как се чувствам днес?“. Телевизорът на стената тихо предава някаква специална програма за деца.

Улавям се, че си казвам, че няма да е зле и в нашия офис да направят такъв отдел. Не бих имала нищо против да бягам по половин час седмично от работа, за да си играя с торбички и да соча към картичка, на която пише: „Днес съм тъжна, защото шефът ми е лайно“.

— „… претърпях операция на Грейт Ормънд Стрийт“ — привлича вниманието ми глас от телевизионния екран. — „След това ръката ми беше подута и вече не можех да пиша“ — вдигам очи и виждам малко азиатче как говори пред камерата. — „Но Мари ми помогна пак да се науча да пиша“ — започва музика и се вижда сцена как момиченцето се бори с един молив, докато някаква жена я направлява. Последният кадър е на същото момиченце, което се усмихва гордо, докато показва рисунката си. Филмът завършва и аз примигвам срещу телевизора силно озадачена.

Грейт Ормънд Стрийт? Това съвпадение ли е?

На екрана се появява момченце с лунички и заявява:

— „Майка ми ще си има сурогатно бебе. В началото се чувствах забравен. Но сега много се вълнувам.“

Какво!

Грабвам дистанционното и усилвам звука, докато Чарли представя своята сурогатна сестричка. Филмчето завършва с кадър как всички седят заедно в градината. Следва Роми, на когото са сложили кохлеарен имплант, после Сара, чиято майка се е подложила на пластична операция и сега изглежда различно (но в това няма нищо лошо), а накрая идва и Дейвид с новото си сърце.

Бързо преценявам, че това дивиди всъщност няма никаква цел. Това е по-скоро безплатна реклама за други дивидита. И върви непрекъснато. Една след друга вдъхновяващи, сърцераздирателни истории.

Започвам едва ли не да преглъщам сълзите си, докато всяко дете разказва своята болезнена история. Но едновременно с това кипя от възмущение. Никой ли тук не се е сетил да гледа това дивиди? На никого ли не му е хрумнало да свърже историите на Ноа с гледаното на този телевизор?

— „Сега вече мога да тичам и да играя — казва Дейвид весело пред камерата. — Мога да играя с Луси, новото си кученце!“

И Луси се оказва кокер шпаньол. Естествено. Вратата внезапно се отваря и Ноа излиза навън, воден от госпожа Грегъри, учителката на деца със специални нужди.

— Ааа, госпожо Фипс! — казва тя, както казва всяка седмица. — Ноа се справя много добре!

— Прекрасно! — усмихвам й се любезно аз. — Ноа, скъпи, облечи си якето — когато синът ми се насочва към закачалката, аз се обръщам към госпожа Грегъри и с тих глас допълвам: — Госпожо Грегъри, току-що гледах вашето тъй интересно дивиди! Ноа има богато въображение и смятам, че се идентифицира с тези деца, които гледа, малко по-силно от обичайното. Мога ли да ви помоля да изключвате телевизора, когато той чака за вашия час?

— Идентифицира ли се? — поглежда ме озадачено тя. — По какъв начин?

— Казал е на госпожа Хокинг, че е претърпял сърдечна трансплантация — отсичам директно аз. — И операция на ръката на Грейт Ормънд Стрийт. И всичко това е дошло от дивидито! — допълвам и посочвам телевизора.

— Божичко! — ахва объркано тя.

— Нищо лошо не е станало, но може би бихте могли да заредите друго дивиди? Или изобщо да изключите телевизора? — изричам, като й се усмихвам мило. — Много ви благодаря!

Някои деца си мислят, че са Хари Потър. Само моето обаче е в състояние да реши, че е пострадало от нещо сериозно. Докато излизаме, аз стисвам лекичко ръката на Ноа и отбелязвам:

— Е, скъпи, гледах дивидито на твоята учителка. Забавно е да гледаш истории, нали? Имам предвид истории за други хора! — допълвам, като наблягам на тези думи.

Ноа обмисля казаното от мен дълго и съсредоточено. Накрая отсича:

— Ако майка ти си направи пластична операция, няма значение. Дори и да изглежда различно. Защото сега вероятно е по-щастлива.

Усмивката ми застива на лицето ми. Моля те само да не е казал на учителките, че съм се подложила на пластична операция и сега съм по-щастлива!

— Напълно — опитвам се да звуча спокойно аз. — Ъхъм… Ноа, нали знаеш, че мама не си е правила пластична операция?

Ноа избягва погледа ми. Божичко, какво ли е казал?

Тъкмо се каня да му повторя, че нямам никакви пластични операции (една инжекция с ботокс месечно не се брои), когато телефонът ми иззвънява. Съобщение от Лоти. Ужас! Само не ми казвай, че вече са успели да го направят някак си!

Качваме се на самолета. Какво мислиш за клуба 10 хил. метра? Бихме могли после да наречем бебето Майлс или Майли. ххх

Пиша бързо отговор:

Не бъди вулгарна! Приятен полет. ххх

И продължавам да гледам телефона си няколко минути след като съм натиснала бутона за изпращане. Няма да се опитат да го направят в самолета. Няма начин! Освен това от контрола на полетите ще изпратят до екипажа на самолета дискретно съобщение, с което ще ги предупредят за необузданата двойка. И те ще се погрижат да ги удържат. Значи мога да се отпусна.

И въпреки това сърцето ми препуска. Поглеждам часовника си и се изпълвам с поредното безсилие пред липсата си на опции. Един директен полет до Иконос на ден? Истинска лудост! Искам да бъда там още сега!

Но тъй като не мога, ще направя кратко проучване.

* * *

Откривам го точно там, където очаквах — в кутия под леглото й, заедно при останалите. Лоти започна да си води дневник още на петнайсет и знам, че вземаше тази работа много на сериозно. Понякога ми четеше откъси и дори смяташе да ги публикува някой ден. Или понякога спонтанно отбелязваше: „Както писах вчера в дневника си…“ — сякаш този факт щеше да направи мислите й доста по-значими от моите (не хроникирани, изгубени сред мъглите на времето, историята ще плаче за тях).

Никога до този момент не бях чела дневниците на Лоти. Все пак съм човек с морал. Освен това не ми е пукало. Но сега се налага да понауча някои неща за този Бен, а това е единственият източник, за който се сещам. Никой няма да разбере какво съм направила.

Паркирала съм Ноа в кухнята, вперил очи в телевизионния екран и „Бен Тен“. А аз сядам на леглото й и от завивката се понася нейният аромат — флорален, сладък и чист. Когато беше на осемнайсет, си слагаше „Итърнити“ — долавям този аромат и сега, носи се от дневника.

Така. Сега да се заемаме със задачата. Чувствам се много напрегната и виновна, докато седя тук, въпреки че аз съм човекът, на когото Лоти оставя винаги резервен ключ от апартамента си и имам пълното право да съм тук. А и тя е на самолета, на хиляди километри от мен. В крайна сметка, ако някой влезе, винаги мога да пъхна дневника под възглавницата и да кажа: „Просто наглеждам къщата“.

Отварям дневника напосоки.

Флис е такава кучка!

Какво?

— Я си гледай работата! — отвръщам, без да се замислям.

Добре де, това беше твърде незряло от моя страна. Няма смисъл да правя прибързани заключения. Все трябва да има някакво обяснение. Зачитам се по-внимателно. Както става ясно, аз съм отказала да й дам дънковото си яке за свободната й година.

Аха, така значи! Аз съм кучка, защото съм отказала да й дам якето, за което съм платила лично? Толкова съм бясна, че ми идва да й звънна веднага и да си изясним тази работа веднъж завинаги. А между другото къде е записала как съм й дала към шест чифта чехли, които така и не видях повече, както и слънчевите ми очила „Шанел“, защото тя не ме остави на мира, докато не й ги дам?

Вторачвам се в дневника и тихо беснея, а след това се насилвам да обърна напред няколко страници. Не мога да си позволя да се поддавам на някакъв си петнайсетгодишен спор. Трябва да продължа напред. Трябва да стигна до Бен. Докато обръщам страниците и преглеждам текста, почти имам чувството, че пътувам с нея из Европа. Първо в Париж, после Южна Франция, след това Италия — все в кратки откъси. Започвам да се пристрастявам към четенето им.

… мисля да се преместя да живея в Париж, когато остарея… изядох твърде много кроасани, бррр, дебела съм… онзи тип, дето му викат Тед, който е в университета и е МНОГО ГОТИН… много разбира от екзистенциализъм… Аз също би трябвало да се заема с него, според него ми е в кръвта.

… УДИВИТЕЛЕН залез… пих твърде много ром с кола… наистина, ама НАИСТИНА изгорях… спах с онзи Пийт, макар че не трябваше… решихме да се преместим в Южна Франция, когато станем дъртаци на по трийсет…

… ще ми се да знаех повече италиански. Това е мястото, където искам да живея, завинаги… НЕВЕРОЯТНО е… изядох твърде много сладолед, бррр, краката ми са ужасни… утре тръгвам за Гърция…

… това място е ЗАШЕМЕТЯВАЩО… страхотна купонджийска атмосфера, сякаш всички просто сме се намерили… бих могла да изкарам целия си живот със сирене фета… да се гмуркам в подводните пещери… онзи тип Бен… на пикник с няколко други момчета и Бен… спах с Бен… НЕВЕРОЯТНО…

— Лоти? — прекъсва ме нечий мъжки глас и аз се стряскам толкова много, че дневникът полита във въздуха. Присягам се инстинктивно към него, но после си давам сметка, че това е уличаващ жест, затова рязко дръпвам ръка и той пада на пода, където го сритвам. И накрая вдигам очи.

— Ричард?!

Той стои на прага с шлифер, разчорлена коса и куфар в ръка. По лицето му се сменят различни емоции и определено прилича повече на младия Гордън Браун, отколкото на младия Пиърс Броснан.

— Къде е Лоти? — пита той.

— Аз наглеждам апартамента й — промърморвам с пламнало от срам лице и стрелкащи се във всички посоки очи.

Ричард ме поглежда така, сякаш изобщо не звуча смислено. Което вероятно е напълно вярно.

— Къде е Лоти? — повтаря той, този път по-настойчиво. — Какво става? Отивам в работата й, но никой не иска да ми каже къде е. Идвам тук, заварвам на леглото й теб. Просто ми кажи къде е тя! — отсича и пуска куфара си. — Да не би да е болна?

— Болна ли? — провиквам се аз и почти се изсмивам истерично. — О, изобщо не е болна! А ти какво правиш тук, Ричард?

На куфара му се вижда етикетът от летището. Очевидно е пристигнал направо оттам по крайно романтичен начин. Тъжно ми е, че Лоти не е тук, за да го види.

— Допуснах грешка — казва той. — Огромна грешка! — запътва се към прозореца, впива поглед навън, а след това се обръща към мен и подхвърля: — Не знам какво ти е казала.

— Доста неща — отговарям дипломатично.

Не мисля, че ще се зарадва да чуе, че сестра ми е споделяла с мен всичко, включително и неговата страст по правене на секс със завързани очи, а нейната — със секс играчки, за които се ужасява, че ще бъдат открити от чистачката.

— Е, разделихме се — изрича бавно той. — Преди няколко седмици.

Хайде бе!

— Да, разбрах за това — кимвам. — Тя беше много разстроена.

— Е, аз също! — отсича той, като се извърта на пета. — Дойде ми като гръм от ясно небе! А аз си мислех, че сме щастливи заедно. Мислех си, че тя е щастлива!

— Тя беше щастлива! — изтъквам. — Но не виждаше накъде отиват нещата.

— Искаш да кажеш… — започва той, дълго мълчи и накрая изрича: — Брак?

Този негов маниер леко ме жегва. И аз самата не съм кой знае какъв фен на брака, но не е необходимо да изглежда чак толкова неентусиазиран от тази мисъл.

— Идеята не е чак толкова странна — изтъквам. — Когато хората се обичат, обикновено правят така.

— Да, знам, ама… — смръщва се той, сякаш говорим за някакво откачено хоби, което правят хората по риалити програмите за откачалки. Това вече започва да ме вбесява. Ако беше събрал кураж и й беше предложил, когато трябва, нищо от последвалите неща нямаше да се случи!

— Какво искаш, Ричард? — тросвам му се аз.

— Искам Лоти. Искам да говоря с нея. Искам да се върнем към нашия живот. Тя не отговаря нито на обажданията, нито на имейлите ми. Затова заявих на шефа си, че се връщам в Англия! — последното го изрича с невероятна гордост, като че ли е направил кой знае какъв велик подвиг.

— И какво ще й кажеш?

— Че ние сме родени един за друг! — отсича категорично той. — Че я обичам. Че ще можем да оправим нещата. Че може би някога, на някакъв етап бихме могли да помислим дори и за брак!

На някакъв етап да помислят за брак ли? Брей, този човек определено знае как да омае едно момиче!

— Е, опасявам се, че си закъснял! — отсичам, изпълнена със садистично удоволствие при тези думи. — Защото тя вече е омъжена!

— Какво? — смръщва се Ричард, очевидно неспособен да осъзнае чутото.

— Омъжена е!

— Какво искаш да кажеш с това, че е омъжена? — все още не разбира горкичкият.

О, за бога, какво бих могла да искам да кажа с това?!

— Че е омъжена! Че е взета от друг! Впрочем точно в този момент лети за медения си месец на остров Иконос! — поглеждам часовника си. — Да, вече наистина летят.

— Какво?! — провиква се Ричард и бръчките в челото му заприличват на гръмотевици. Да, определено е като Гордън. Всеки момент го очаквам да хвърли срещу мен лаптопа си. — Но как е възможно да е омъжена?! Какви, за бога, ми ги приказваш?

— Ами вие скъсахте, тя претърпя буквално нервен срив, срещна своя стара изгора, който й предложи на мига, а тя каза да, защото беше в шок, невероятно нещастна, а и много го харесва. Ето за това ти говоря! — провиквам се в отговор и го поглеждам на кръв. — Е, схвана ли сега?

— Ама… кой е той?

— Гаджето й от годината преди университета. Не го беше виждала петнайсет години. Първа любов и всичко останало.

Ричард ме оглежда подозрително. Буквално виждам как колелцата в главата му се въртят и той постепенно си дава сметка, че това не е номер. Че говоря истината. И тя наистина е омъжена.

— Мамка му! — плясва се по челото той и с двете си ръце.

— Именно. И аз се чувствам така.

Настъпва унило мълчание. Лек дъждец започва да барабани по прозореца и аз обгръщам с ръце тялото си. Сега, след като адреналинът по наказанието на Ричард се е оттеглил, се чувствам уязвима и нещастна. Ама че каша!

— Е — въздъхва накрая той, — очевидно това е краят.

— Сигурно — свивам рамене аз. Не смятам да споделям с него плановете си. Последното, от което имам нужда, е той да се намесва или да прави глупавите си предложения. В момента най-важното за мен е да изтръгна Лоти от Бен — за нейно добро. А ако след това Ричард все още иска да прави нов опит, това си е негова работа.

— И… какво знаеш за този тип? — излиза той внезапно от транса си. — Как се казва?

— Бен.

— Бен ли? — повтаря подозрително той. — Никога не съм я чувал да говори за някакъв си Бен.

— Ами… — свивам рамене.

— Искам да кажа, че знам за другите й предишни гаджета. За Джейми и Шеймъс. И за… как му беше името… счетоводителя.

— Джулиан — допълвам услужливо.

— Точно така. Но никога не е споменавала Бен — отбелязва Ричард и погледът му обхожда стаята, като че ли търси някакви насоки. И накрая пада върху дневника, който лежи разтворен. Поглежда ме изумено и възкликва: — Ти да не би да четеше дневника й?

По дяволите! Трябваше да се досетя, че Ричард ще се сети. Той винаги забелязва повече, отколкото допускат за него хората. Лоти преди казваше за него, че е като полузаспал под дървото лъв, но според мен е по-скоро като бик — в един момент си пасе спокойно, в следващия вече тича с рогата напред.

— Не може да се каже точно, че го четях! — вирвам надменно брадичка. — Просто правех малко проучване за този Бен.

Погледът на Ричард се впива в мен и накрая той пита:

— И какво откри?

— Нищо особено. Стигнах само до момента, когато се запознават на Иконос…

Той се присяга към дневника. Аз светкавично също протягам ръка към него и сграбчвам един ъгъл. И двамата вече го стискаме, като всеки се опитва да го измъкне от ръцете на другия. Той е доста по-силен от мен, но аз за нищо на света няма да му позволя да чете дневника й! Всичко си има предел!

— Направо не мога да повярвам, че четеш дневника на сестра си! — ръмжи той и се опитва да изтръгне дневника изпод пръстите ми.

— А аз не мога да повярвам, че ти би чел дневника на гаджето си! — връщам му го аз. — Дай ми го! Веднага!

Накрая успявам да го изтръгна от ръцете му и го скривам до гърдите си.

— Заслужавам да знам! — стрелка ме с гневен поглед Ричард. — Щом Лоти е предпочела този тип пред мен, заслужавам да знам кой е!

— Окей! — срязвам го аз. — Ще почета на глас някои неща. Търпение!

Отново започвам да разлиствам, но този път на бързи обороти. Минавам скоростно през Париж и Италия и стигам до Иконос. Така. И какво виждам? Страница след страница пълни с името „Бен“. Бен това, Бен онова. Бен, Бен, Бен.

— Запознала се е с него в къщата за гости, където са били отседнали.

— Къщата за гости в Иконос? — блесват очите на Ричард, спомнил си за нещо. — Но тя ми е разказвала за това място милион пъти! Мястото със стълбите, нали? Където избухнал пожар и тя спасила всички? Мястото, което променило живота й завинаги. Тя винаги е повтаряла, че това е мястото, където е станала човекът, който е днес. Даже някъде пазеше снимка оттам — оглежда стаята и накрая сочи: — Ето там!

И двамата оглеждаме замислено снимката в рамка, на която Лоти се люлее на люлка, вързана за дърветата, облечена е в къса плисирана поличка и горнище на бански, а зад ухото й има цвете. Изглежда слаба, млада и щастлива.

— Но никога не ми е споменавала нищо за тип на име Бен — обажда се бавно Ричард. — Нито веднъж!

— Аха — прехапвам устни. — Е, може би просто не е искала.

— Разбирам — кимва той и присяда на бюрото й с мрачна физиономия. — Окей, тогава чети!

Оглеждам написаното от Лоти и започвам:

— Ами… най-общо казано, виждали са се на плажа… после имало купон и се запознали…

— Чети! — прекъсва ме той. — Не обобщавай!

— Сигурен ли си? — повдигам вежди към него. — Сигурен ли си, че искаш да чуеш това?

— Чети!

— Окей. Ето какво пише тя! — поемам си дъх и избирам напосоки един абзац.

Тази сутрин гледах Бен как кара водни ски. Господи, жесток е! Свири на хармоника и е толкова почернял! Правихме секс цял следобед на лодката, тъкмо няма да имаме разлики… Ха-ха! Купихме ароматни свещи и масажно масло за довечера. Единственото, което искам, е да бъда с Бен и непрекъснато да правя секс с Бен! Никога повече няма да обичам друг мъж по този начин! НИКОГА!

Млъквам, изпълнена с неудобство.

— Тя ще ме убие, ако разбере, че съм ти чела това! — промърморвам.

Ричард не отговаря. Изглежда съсипан.

— Но това е било преди петнайсет години! — опитвам се да разведря положението аз. — Тя е била на осемнайсет! Такива неща могат да бъдат написани само на осемнайсет!

— А мислиш ли, че… — започва той, но млъква. — Мислиш ли, че тя е писала нещо подобно и за мен?

А, не! Няма начин! Нищо подобно няма да правим!

— Нямам представа! — отсичам и затварям дневника. — Пък и сега е различно. Всичко е различно, когато пораснеш. Сексът е различен, любовта е различна, а още по-различен е целулитът — опитвам се да разведря атмосферата, но Ричард не ме слуша. Загледал се е в снимката на Лоти и на челото му се е образувала бръчка като пещера. Звукът от звънеца, който се разнася из апартамента, ни кара едновременно да подскочим. Когато срещам погледа му, разбирам, че през главите и на двама ни минава една и съща налудничава мисъл: „Лоти?“.

Ричард излиза в тесния коридор и аз тръгвам след него с разтуптяно сърце. Отваря вратата и аз с огромно разочарование виждам пред себе си хилав възрастен мъж.

— Аха, господин Финч! — започва заядливо старчето. Шарлот вкъщи ли е? Защото, въпреки обещанията си, не е свършила абсолютно никаква работа по терасата на покрива! Там все така е пълна бъркотия!

О, да, терасата на покрива. Дори и аз зная за нея. Веднъж Лоти ми се обади, за да ми съобщи, че е решила да започне да се занимава с градинарство и е поръчала някакви сладки градинарски аксесоари, и възнамерява да създаде градска градина на покрива.

— Вижте сега, аз съм разумен човек — тъкмо казва старецът, — но обещанието си е обещание, а и всички дадохме своя дял за тази градина, и аз наистина смятам, че това е…

— Ще го направи, разбрахте ли? — изгърмява внезапно гласът на Ричард така, че лампите в коридора на блока буквално потреперват. — В момента изработва проекта! Тя е голям творец! А подобни неща изискват време! Така че пръждосвайте се веднага оттук!

Старецът се дръпва уплашено, а аз повдигам вежди към Ричард. Брей! Не бих имала нищо против някой да се застъпи за мен поне веднъж по този начин.

Освен това се оказах права. Той определено е бик, а не лъв. Ако беше лъв, сега щеше да дебне Бен със завидно търпение из шубраците. А Ричард е прекалено прям за подобно нещо. По-скоро би нападнал директно най-близката цел, ако ще и да попилее всичко по пътя си. Метафорично казано.

Вратата се затваря и ние се споглеждаме неуверено, като че ли тази намеса е променила някак си атмосферата.

— Трябва да тръгвам — изрича внезапно той и започва да закопчава шлифера си.

— Връщаш се в Сан Франциско? — провиквам се ужасено. — Просто ей така?

— Разбира се.

— Ами Лоти?

— Какво за нея? Тя е омъжена и аз й желая щастие.

— Ричард… — примигвам, несигурна какво да кажа.

— Били са Ромео и Жулиета и сега пак са се намерили. Напълно смислено и разумно. Затова им желая късмет.

Той е разстроен, много разстроен. Виждам го. Челюстта му е скована, погледът се рее в далечината. О, боже, вече се чувствам ужасно! Не трябваше да чета на глас дневника й. Но просто ми се искаше да го извадя от самодоволството му!

— Те не са Ромео и Жулиета! — отсичам уверено. — Виж какво, Ричард, ако наистина държиш да знаеш, и двамата се намират в абсолютно шибани периоди в живота си. Лоти не е в състояние да мисли трезво, откакто двамата се разделихте, а и този Бен преживява някаква криза на средната възраст… Ричард, чуй ме, моля те! — слагам ръка на рамото му и зачаквам да ми обърне внимание. — Този брак няма да изтрае дълго! Гарантирам ти го!

— Как можеш да ми го гарантираш? — тросва ми се той, като че ли започва да ме мрази дори само за това, че съм събудила наново надеждите му.

— Просто имам такова усещане — отговарям загадъчно. — Наречи го сестринска интуиция.

— Е, както и да е — свива рамене той. — Кой знае кога ще стане — връща се в спалнята и грабва куфара си.

— Не, знае се! — хуквам след него аз и го стисвам за рамото, за да го накарам да спре. — Така де… може да е по-скоро, отколкото предполагаш. Много по-скоро. Искам да кажа, че ако бях на твое място, не бих се предала! Ще почакам да видя какво ще стане!

Известно време Ричард мълчи, като че ли се бори със собствените си надежди. А после внезапно пита:

— Кога точно се ожениха?

— Тази сутрин — отвръщам и преглъщам, давайки си сметка каква ирония има във всичко това. Ако се бе появил ден по-рано…

— Значи тази вечер е тяхната… — не довършва, сякаш не може да събере сили да го каже.

— Първа брачна нощ. Да, предполагам, че е така — замълчавам и се престорвам, че оглеждам ноктите си. С напълно невинна физиономия. — Но кой може да каже как ще мине, а?

Десета глава
Лоти

Не издържам! Не издържам повече! Сигурно ще бъда първият човек на света с диагноза в смъртния акт „сексуална фрустрация“.

Спомням си достатъчно много непоносими очаквания като дете. Очакването на джобни пари. Очакването на рождения ми ден. Очакването на Коледа… Но никога през живота си не съм преживявала по-кошмарно очакване от това. Абсолютно мъчение! Пет часа, четири часа, три часа до великия миг… През целия полет в самолета, а сега и в колата, която ни взе от летището, мислено си напявам: „Скоро… скоро… скоро…“. Това е единственият начин да съхраня здравия си разум. Бен не престава да гали крака ми. Вторачил се е право напред и диша равномерно. Усещам, че и той е точно толкова превъзбуден, колкото съм и аз.

Вече остават броени минути. Хотелът е на половин километър от нас. Шофьорът отбива от главния път. Колкото повече се приближаваме, толкова повече не издържам. Тези последни мигове на отлагане буквално ме убиват. Единственото, което искам на този свят, е Бен.

Полагам усилия да се оглеждам и да демонстрирам някакъв интерес към околната среда, но виждам само един път, обрасли с храсталаци хълмове и грозни билбордове за гръцки напитки с чудати имена. Летището се намира в другия край на острова от мястото, където беше някогашната ни къща за гости, така че най-вероятно изобщо не съм стъпвала по тези места. Затова нищо не ми напомня за нищичко. Единственото чувство, което ме изпълва, е отчаяние.

Скоро… скоро… скоро… Ще бъдем на огромното си брачно легло, дрехите ни ще лежат разхвърляни по пода, а ние ще се гледаме в очите, ще бъдем кожа до кожа и нищо няма да ни спре, и тогава… накрая… накрая…

— Хотел „Амба“! — съобщава тържествено шофьорът и скача, за да ни отвори вратите.

Когато излизам от колата, топлият гръцки въздух сякаш обгръща раменете ми. Оглеждам се и зървам импозантен вход с гръцки колони, четири мраморни лъва и серия от шадравани, изливащи водата си в изкуствено езеро. От балконите вляво и вдясно от нас се стелят яркорозови водопади от бугенвилия. В огромни ветроупорни фенери потрепват пламъчетата на свещи. Дочувам цвърченето на щурци, а в далечината и звуците от струнен квартет. Това място е забележително!

Докато се изкачваме по белите мраморни стъпала, ме залива неочаквана вълна еуфория. Това ще бъде перфектно! Перфектният, съвършеният меден месец! Стисвам ръката на Бен и прошепвам:

— Не е ли възхитително?

— Направо зашеметяващо — промърморва той, плъзга ръка през кръста ми и оттам тръгна нагоре към закопчалката на сутиена ми.

— Недей! Това е изискан хотел! — отдръпвам се аз, въпреки че цялото ми тяло копнее за него. — Трябва да почакаме!

— Не мога да чакам! — потъмнелите му очи срещат моите.

— Аз също — преглъщам болезнено. — Буквално умирам.

— Аз повече — пръстите му се смъкват към колана на полата ми. — Само не ми казвай, че носиш нещо отдолу!

— Не съм си и помисляла — промърморвам.

— Господи! — изръмжава продължително и гърлено той. — Окей, сега значи ще си получим ключа за стаята, ще заключим вратата и…

— Господин и госпожа Пар? — прекъсва ни нечий глас. Вдигам очи и виждам нисък мъж със загоряла от слънцето кожа да слиза бързо към нас по стълбите. Обувките му блестят, а когато се приближава, зървам на гърдите му табелка, която гласи: „Нико Деметриу, ВИП мениджър“. В едната си ръка държи огромен букет цветя, който ми поднася галантно. — Добре дошли в хотел „Амба“! Присъствието ви тук е огромна чест за нас! Доколкото разбирам сте на меден месец, нали?

И ни води през огромни стъклени врати към обширно фоайе с висок купол. Подът е от мрамор, а в средата има басейн, в който плуват свещички. Наоколо се разнася тиха музика, а във въздуха се носи аромат на мускус.

— Приемете най-сърдечните поздравления на нашия хотел! Моля, седнете! — и посочва към дълго ленено канапе. — По чаша шампанско и за двама ви!

Сякаш от нищото пред нас се материализира сервитьор, понесъл две чаши шампанско върху сребърен поднос. Поколебавам се, но после си вземам едната и поглеждам към Бен.

— Много мило от ваша страна — казва той, но изобщо не прави крачка към канапето. — Но бихме желали да се приберем в апартамента си колкото е възможно по-скоро!

— Разбира се, разбира се! — намига ни заговорнически Нико. — Тъкмо качват багажа ви. Само ще ви помоля да попълните някои неща… — и поднася на Бен голяма книга с кожена подвързия, както и писалка. — Моля, седнете! Мисля, че така ще ви бъде по-удобно да пишете.

Макар и неохотно, Бен се отпуска на канапето и започва да драска бързо данните ни. Междувременно Нико ми подава принтиран лист, озаглавен: „Добре дошли, господин и госпожо Пар“, следвано от списък с развлеченията, които предлага хотелът. Плъзгам поглед по списъка и не мога да не отчета, че е впечатляващ. „Гмуркане с водач и пикник с шампанско… Пътешествие с 18-метровата яхта на хотела… Вечеря, приготвена от личен готвач на нашата тераса… Ароматерапевтичен масаж за двойки под звездите…“

— За нас е удоволствие да ви предложим нашия пакет от услуги за върховен меден месец! — усмихва ми се гордо Нико. — Ще бъдете обслужвани от личен иконом двайсет и четири часа в денонощието. Ще се наслаждавате на допълнителните ни услуги в частния спа център във вашия апартамент. Лично аз също ще бъда на вашите услуги по всяко време. За мен няма твърде малка или твърде голяма молба, която да не може да бъде изпълнена!

— Благодаря! — не мога да не му се усмихна аз, толкова е сладък.

— Меденият месец е най-специалният момент от живота на всяко семейство! — продължава вдъхновено мениджърът. — Затова аз, Нико, ще го превърна в най-незабравимото преживяване във вашия живот! Най-незабравимото! — повтаря и плясва щастливо с ръце.

— Окей, готово! — отсича Бен, слагайки точка, и подава документите на мениджъра. — Вече можем ли да се качим в стаята си? Къде е тя?

— Заповядайте! Лично ще ви придружа дотам! — възкликва Нико. — Заповядайте оттук, моля, към вашия частен асансьор!

Разполагаме с частен асансьор! Поглеждам към Бен. Веднага разбирам, че са му хрумнали някои идеи. На мен също.

Докато асансьорът ни отвежда нагоре, аз се старая да изглеждам сдържана, но забелязвам, че Бен опипва с поглед полата ми. Наясно съм, че изобщо няма да се помайва. Ще го направим за не повече от трийсет секунди, а след това ще трябва да го направим пак, а после може би да вечеряме, а след това да започнем наново, но този път бавно…

— Ето че пристигнахме! — вратата на асансьора се отваря с тих звън и Нико ни води весело във фоайе с мраморен под и стени с тъмна ламперия. — Апартаментът на стридата! Наскоро беше обявен за най-добрия младоженски апартамент от „Конде наст травълър“. След вас!

— Аууу! — изписквам, когато той отваря вратата със замах.

Флис беше права — тук действително е невероятно! Апартаментът прилича на изкуствена пещера, с гръцки колони, ниски диванчета за отмора и статуи на гръцки богове върху пиедестали. Единственият видим недостатък е, че в момента телевизорът излъчва „Телетъбитата“. Намразих тези телетъбита още от дните, когато ми се налагаше да гледам по двайсет епизода един след друг, докато се грижех за Ноа. Кой, по дяволите, е включил телевизора точно на този канал?

— Може ли да изключим телевизора? — питам учтиво.

— Разбира се, мадам! Но нека първо ви разведа из вашия апартамент! Освен входа откъм асансьора има и основна врата! — Нико поема чевръсто по мраморния под на стаите. — Тук е банята с вграден душ. Това е вашият частен спа център, кухнята е вход за персонала, малка библиотека, дневна с киноекран…

Старая се да проявявам интерес, докато той ни показва как да използваме дивиди плейъра. Но главата ми е превзета от мъглата на желанието. Ние сме тук! Наистина сме тук! В апартамента за медения си месец! И идва нашата първа брачна нощ! Веднага щом този тип завърши дежурната си лекция и се омете… само след секунди може би… Бен ще разкъса полата ми, аз ще разкъсам ризата му и… О, боже, не мога да чакам и секунда повече…

— Минибарът е разположен в този шкаф и работи чрез електронен сензор…

— Ъхъ — кимвам учтиво, но цялото ми тяло пулсира от похот. Изобщо не ми пука как работи проклетият минибар. Просто спри да приказваш и ни остави на мира, за да правим секс!

— И оттук вече се влиза в спалнята — отваря Нико следващата врата. Правя нетърпеливо крачка напред и… се заковавам ужасена.

— Каквооо?! — избоботва до мен Бен.

Стаята е огромна и величествена, със стъклен купол отгоре. А точно под този купол се мъдрят две единични легла.

— Аз… хммм… — толкова съм объркана, че не се сещам какво да кажа. — Легла — това е единственото, което ми хрумва. Обръщам се към Бен и повтарям: — Леглата!

— Да, това са леглата, мадам! — посочва гордо Нико към двете единични легла. Това е спалнята!

— Знам, че това са легла — преглъщам болезнено. — Но защо са единични?

— На сайта е показано огромно двойно легло! — поема в свои ръце нещата Бен. — Видях снимката! Къде е това легло?

Този въпрос като че ли леко обърква Нико.

— Ние предлагаме множество варианти за сън към този апартамент — пояснява той. — Очевидно предишните наематели са били поръчали две легла, както виждате. Но иначе са две много добри легла! — плясва с длан по едното. — От най-високо качество! Не е ли задоволително за вас?

— Не, не е никак задоволително за нас! — срязва го Бен. Ние искаме двойно легло! Едно общо легло! Суперголямо! Най-доброто, което имате!

— О! — възкликва тотално съкрушен мениджърът. — Хиляди извинения, сър! Съкрушен съм! Но тъй като не е било поръчано предварително…

— Не би трябвало да се налага да го поръчваме предварително! Все пак това е меденият ни месец, за бога! А това е апартамент за меден месец! — беснее Бен. — В кой апартамент за меден месец слагат две отделни легла?!

— Моля ви, сър, не се ядосвайте! — изрича успокоително Нико. — Разбирам. Веднага поръчвам двойното легло! — и с тези думи той вади телефона си и се впуска в някаква тирада на гръцки. Накрая изключва и ни поглежда със светнали очи. — Въпросът е задвижен! Още веднъж приемете моите извинения! И докато оправяме този проблем, мога ли да ви предложа по един коктейл долу на бара, за наша сметка, разбира се?

Потискам с мъка желанието си да му се тросна. Аз не искам коктейл на бара. Искам си първата брачна нощ! Веднага!

— Добре де, колко време ще отнеме цялата тази работа? — смръщва се Бен. — Това е нелепо!

— Сър, ще извършим замяната колкото е възможно по-бързо! Носачите ще бъдат тук веднага щом… Аха! — на вратата се чука и лицето на Нико светва. — Ето ги и тях!

В стаята ни нахлуват шестима работници с бели работни гащеризони и Нико започва да им говори на гръцки. Единият от работниците вдига края на едно от леглата и го оглежда несигурно. Казва нещо на гръцки на друг от групата, който свива рамене и поклаща глава.

— Какво? — намесва се Бен и мести поглед от единия към другия. — Какъв е проблемът?

— Няма проблеми! — уверява ни мениджърът. — Мога ли да ви предложа да поседнете в дневната си, докато оправим този дребен въпрос?

Той ни избутва в другата стая и ние се оглеждаме. Телевизорът продължава да излъчва кошмарните телетъбита. Насочвам към него дистанционното, за да го спра, но той не се изключва. Не работи и контролът на силата на звука. Да не би това дистанционно да е от желе?

— Моля ви изключете го! — обръщам се към мениджъра. — Не мога да го търпя!

— Освен това е студено — допълва Бен. — Как бихме могли да оправим климатика?

Да, тук действително е доста студеничко — вече го забелязах.

— Ще извикам вашия иконом! — обявява тържествено Нико. — Той ще се погрижи за вас!

И изчезва, а аз поглеждам слисано Бен. Към този момент вече би трябвало да правим секс. Би трябвало да преживяваме най-страстните мигове от своя живот. А не да стоим на диван с телевизор, включен на максимум на тъпо детско предаване, при температури под нулата и шестима работници в съседната стая.

— Хей, сетих се! — възкликва внезапно Бен. — Библиотеката! Там има диван!

Избутва ме там и затваря вратата. Наоколо има рафтове с фалшиви на вид книги и бюро с хартия с логото на хотела, и шезлонг, тапициран с плътен кафяв лен. Бен проверява дали вратата е затворена и се обръща към мен.

— Боже господи! — въздъхва невярващо.

— Боже господи! — повтарям аз. — Истинска лудост!

И двамата си поемаме едновременно дъх. А после сякаш е гръмнал стартовият пистолет за началото на надпреварата „Открий най-ерогенните зони на другарчето си“. Той ме награбва. Аз го награбвам. Ръцете му са навсякъде. Сутиенът ми е разкопчан, блузката ми е разкъсана. А аз разкопчавам ризата му… Кожата му е толкова топла, толкова вкусна, иска ми се да пия от нея капчица по капчица, но Бен вече оглежда целенасочено стаята.

— Диван или бюро? — пита задъхано.

— Не ми пука — изфъфлям.

— Не мога да чакам повече!

— Ами ако ни чуят?

— Няма да ни чуят — мърмори той, докато разкопчава полата ми. Аз вече подскачам от нетърпение. Най-сетне… най-после… най-накрая… да… да… да…

— Сър, мадам? — чукане на вратата. — Сър, мадам? Господин Пар?

Каквооо???!

— Неее — простенвам. — О, нееее…

— Какво, по дяволите… — побеснява Бен. — Оставете ни! — провиква се гневно. — Заети сме! Елате след десет минути!

— Нося подарък от управата на хотела — достига до нас глас откъм другата страна на вратата. — Пресни курабийки. Къде бихте желали да ги оставя?

— Където и да е! — крещи нетърпеливо Бен. — Няма значение!

— Моля, сър, бихте ли бил така любезен да се подпишете за този подарък?

Мисля, че Бен вече ще експлодира. За момент никой от нас не може да каже и думица.

— Сър? — и чукането отново започва. — Чувате ли ме? Нося пресни курабийки, подарък от управата!

— Хайде, подпиши се бързо! — промърморвам. — После ще се върнем тук.

— Исусе Христе…

— Да, знам.

И двамата се опитваме да се приведем в по-приличен вид. Бен закопчава ризата си и си поема няколко пъти дъх.

— Мисли за възстановяване на данъци! — предлагам му услужливо. — Окей. Хайде сега да приемем тези шибани курабийки!

Бен отваря рязко вратата и пред нас цъфва възрастен мъж в елегантно сиво сако, обшито със сърма, в ръце със сребърен поднос с капак.

— Добре дошли в хотел „Амба“, господин и госпожо Пар! — изрича бавно и тържествено той. — Аз съм вашият личен иконом, Георгиос, на вашите услуги по всяко време на деня и нощта! Нося ви пресни курабийки с комплиментите на управата на хотела!

— Благодаря — изрича през стиснати устни Бен. — Оставете ги, където и да е — и се подписва на тефтера, който икономът му поднася.

— Благодаря ви, сър! — изрича Георгиос и поставя сребърния поднос на масичката. — Колегата ми съвсем скоро ще донесе и сока!

— Сок ли? — поглежда го Бен. — Какъв сок?

— Прясно изцеден, сър, с комплиментите на управата — отвръща Георгиос. — За прокарване на курабийките. Помощник-икономът ми Хермес ще го донесе веднага. Ако имате нужда от още лед, извикайте ме! — и подава визитка на Бен. — Това е номерът ми. На вашите услуги!

Бен вече едва си поема дъх.

— Вижте какво — изрича накрая, — ние не искаме сок! Откажете сока! Искаме малко уединение, разбрахте ли ме?

— Да, разбирам — кимва Георгиос. — Уединение. Разбира се! — пак тържествено кимване. — Това е вашият меден месец и желанието ви е за уединение! Това е много специален период за мъжа и жената…

— Именно…

Но Бен е прекъснат от внезапно, гръмотевично чукане.

— Какво по…

Двамата се втурваме едновременно към дневната. Работник в бял гащеризон стои на прага на спалнята и се кара с някого вътре. Отнякъде се появява Нико и започва да кърши ръце.

— Господин и госпожо Пар, хиляди извинения за този ужасен шум!

— Но какво става тук? — ококорва се Бен. — Какво е това чукане?

— Има малък проблем с изнасянето на леглата — отвръща Нико с умиротворителен тон. — Много, много мъничък проблем.

На прага на спалнята се появява друг мъж с бял гащеризон и огромен чук в ръка. Поклаща заплашително глава срещу Нико.

— Какво става? — иска да знае Бен. — Защо поклаща така глава? Сменихте ли вече леглата?

— И моля ви, направете нещо за този телевизор! — припявам аз. — Не се издържа! — при всяко затишие между две чукания се чува писък на телетъбита. Аз ли си въобразявам, или телевизорът е пуснат още по-високо и отпреди?

— Сър, мадам, приемете моите смирени извинения! Работим по въпроса с леглата колкото ни е възможно по-бързо! А що се отнася до телевизора… — Нико държи дистанционно, което насочва към стената. И звукът моментално се усилва.

— Неее! — пищя аз и си запушвам ушите с ръце. — Прекалено силно е! В обратната посока!

— Извинявайте! — надвиква Нико непоносимата врява. — Пак ще опитам!

Натиска дистанционното няколко пъти, но нищо не става. Удря го в главата си и го разтърсва.

— Засякло е! — провиква се накрая. — Ще повикам техник!

— Извинете! — сякаш отникъде при нас се е материализирал друг мъж със сиво сако със сърма. — Вратата беше отворена. Нося ви прясно изцеден сок с комплиментите на управата! Къде бихте желали да го оставя, мадам?

— Аз… аз… — започвам да пелтеча. Идва ми да се разпищя. Идва ми да избухна. Но това трябваше да бъде нашата първа брачна нощ! Първата ни брачна нощ, моля ви се! А ние стоим насред хотелски апартамент, обградени от работници с чукове, икономи с подноси и писъка на телетъбитата, който пробива мозъка ми.

— Мадам — изрича меко Нико, — смазан съм, че ви причиняваме толкова неудобства! Мога ли отново да ви предложа по един коктейл долу в бара?

Единайсета глава
Флис

Едва намирам сили да погледна текстовите съобщения в телефона си. Все едно шпионирам. Все едно съм сред тълпата зяпачи, насъбрала се около катастрофирала кола. Но съм длъжна да го направя, въпреки че всички до едно ме карат да покрия очи с ръка.

В момента Лоти и Бен преживяват най-гадната първа брачна нощ, позната на човечеството. Ни повече, ни по-малко. Катастрофална нощ. Отвратителна. И всичко е по моя вина. Стомахът ми се е свил на кисела топка от чувство за вина. С всеки следващ доклад на Нико се чувствам все по-зле. Успокоява ме единствено мисълта, че това е за добро. И тъкмо това си повтарям, докато отварям следващото съобщение.

Още по една Маргарита. Този тип определено държи на пиене. Н.

Нико ме държи в течение на целия развой на събитията тази вечер. Последните му четири есемеса съобщават за коктейлите за сметка на хотела, които Лоти и Бен продължават да консумират. Зашеметяващо количество, не може да им се отрече. Започнаха да пият малко преди десет вечерта местно време. В момента там е полунощ. Лоти трябва да се е отрязала.

Ами Бен? Замислям се за момент, почуквайки лекичко по телефона си. В съзнанието ми изниква нещо, което Лоркан беше казал за Бен: По природа е хазартен тип, но му липсва добра преценка на ситуацията.

Хазартен тип по природа. Хммм… Изстрелвам отговора си до Нико:

Той обича хазарта…

И толкова. Останалото ще оставя на ВИП мениджъра на „Амба“. Той ще се сети как да използва тази информация.

Натискам бутона за изпращане, а после бързо затварям куфара си, опитвайки се да се успокоя. Но в мозъка ми се стрелкат насам-натам противоречиви мисли и всяка се приземява като стрела в сърцето ми:

Провалям медения месец на сестра си. Аз съм ужасен човек.

Но само защото милея за нея и щастието й.

Именно.

Именно!

Така де, ами ако бях решила да не се намесвам и тя забременее, и после двамата се разделят и тя започне да съжалява за цялата афера? Какво ще стане тогава? Дали ще съжалявам, че НЕ съм направила нищо? Дали ще бъда като хората, които са свеждали глави и са се престрували, че не забелязват нахлуването на нацистите?

Не че този Бен е нацист. Доколкото ми е известно.

Но за „Телетъбитата“ съжалявам. Това вече е жестоко! Лоти има фобия към тези филмчета.

Издърпвам куфара си на колелца до коридора и го слагам до този на Ноа. Той спи в стаята си, прегърнал Маймунчо. Надниквам за миг, наблюдавайки го как диша спокойно. Прие новината за пътешествието ни абсолютно спокойно и веднага отиде да си приготви багажа. Единственото, което попита, бе колко чифта гащи му трябват. Някой ден това дете ще управлява света, от мен да го знаете!

Влизам в банята и пускам водата във ваната, изсипвайки в нея едно от множеството пакетчета ароматни соли от безмитните магазини, с които е пълно шкафчето ми. Когато съм на аерогарата, пазарувам като побъркана. Преди да се кача на самолета, пробвам дрехи, които купувам при завръщането си. В самолета се тъпча с бонбони. А що се отнася до испанските наденици и парчетата пармезан, които съм натъпкала в хладилника си, ще ми стигнат за цяла година. Както и „Тоблероните“ в шкафа.

Поколебавам се. Това ми напомня за един тоблерон. Шоколад „Тоблерон“ във ваната, заедно с чаша вино…

След само миг вътрешен дебат аз се насочвам към шкафа за лакомства в кухнята. Шест огромни тоблерона се мъдрят рамо до рамо с огромна кутия бонбони „Фереро Роше“, от която всяка неделя черпя Ноа точно с по три. Той вече си мисли, че тези бонбони се продават по три. Никога не му е хрумвало, че биха могли да бъдат открити в количества, по-големи от три.

Тъкмо отчупвам голямо парче тоблерон, когато телефонът ми звъни. Грабвам го, мислейки си, че е Нико. Но на екрана пише „Лоти“.

Лоти? Толкова съм шокирана, че изпускам парчето шоколад на пода. Вторачвам се в екрана с разтуптяно сърце и не смея да натисна зеления бутон за отговор. Не искам да отговарям. Е, вече няма значение — оставих го да звъни твърде дълго и вече премина на гласова поща. Оставям облекчено телефона си на барплота, но той почти веднага започва да звъни пак. Лоти.

Преглъщам. Ще се наложи да отговоря. В противен случай ще трябва да й върна обаждането, което може да се окаже и по-лошо. Затварям очи, поемам си дълбоко дъх и натискам зеления бутон.

— Лоти! Нали си на меден месец? — старая се да звуча жизнерадостно и невинно аз. — Защо ми звъниш по никое време?

— Флииис!

Извършвам автоматичен анализ на гласа й. Пияна е. Е, това го знаех. Но освен това е обляна в сълзи. И което е най-важното, няма никаква представа, че аз имам пръст в провалянето на първата й брачна нощ, защото в противен случай би звучала съвсем различно.

— Какво става? — питам небрежно.

— Флис, не знам вече какво да правя! — реве тя. — Бен е абсолютно пиян! Дотолкова, че е в несвяст. Как да му помогна да изтрезнее? Знаеш ли някакъв магически лек?

В интерес на истината имам една изпитана формула, която включва силно черно кафе, кубчета лед и дезодорант в ноздрите. Но точно сега нямам намерение да светвам сестра си за тази своя тайна.

— Божичко! — изричам съчувствено. — Горката! Аз… не знам какво да ти кажа. Може би малко кафе?

— Но той не може дори да се държи на крака! Изпи не знам колко си от онези тъпи коктейли, а после трябваше да го придържам, докато се качвахме в стаята си, а след това той просто се строполи на леглото, а нали това трябваше да бъде нашата първа брачна нооощ!

— О, не! — правя се на шокирана. — Значи все още не сте…

— Не, не сме!

Тук не мога да не изпусна една въздишка на облекчение. Доста се тревожех, че може да са успели да направят един бързак, без някой да ги забележи.

— Не сме направили нищооо! — вече вие сестра ми. — И знам, че ти ми препоръча горещо този хотел, Флис, но честно да ти кажа, тук е ужасно! Смятам да напиша оплакване! Те провалиха медения ни месец! Дали са ни единични легла! И казват, че не могат да ги преместят! И точно сега седя на единично легло! — гласът й вече става писклив. — Единични легла, моля ти се! В младоженски апартамент!

— Господи, не мога да повярвам! — звуча все по-сконфузено, но Лоти е в такова състояние, че изобщо не забелязва.

— Затова после ни предложиха тези безплатни коктейли, за да се извинят, а онзи мениджър се хвана на бас с Бен, че не можел да изпие някакъв специален гръцки коктейл. И когато се обръщам, виждам, че той е погълнал на екс цялата чаша и всички в бара го приветстват, а той буквално се срина на пода! Но какво беше това, за бога? Абсент ли?

Не смея да си представя какво е било.

— После, в асансьора на връщане към апартамента ни, се гушкахме — продължава развълнувано Лоти — и аз си казвах: „Най-сетне!“, а после, най-неочаквано, той се отпусна като мъртвец на рамото ми и заспа! Като пън! Наложи се буквално да го пренеса в стаята, а той тежи цял тон, а сега хърка! — усеща се, че пак започва да реве.

— Виж какво, Лоти — започвам, като прокарвам ръка през косата си, отчаяно опитвайки се да измисля как най-добре да изиграя картите си. — Това не е кой знае какъв проблем! Просто се наспете и… ммм… наслаждавайте се на удобствата на хотела!

— Ще го съдя този хотел! — отсича сестра ми, която очевидно изобщо не ме слуша. — Нямам представа как е спечелил наградата за най-добрия младоженски апартамент! Защото е най-лошият!

— Хей, слагала ли си нещо в устата си от сутринта? Защо не си поръчаш нещо от румсървиса? Там правят много добро суши, а и има един италиански ресторант…

— Окей, може и да го направя — гневът й като че ли поутихва и тя въздъхва дълбоко. — Извинявай, че те занимавам с всичко това, Флис! Така де, ти нямаш никаква вина!

Нямам сили да отговоря.

„Постъпвам правилно! — напомням си мислено. — Кое е по-добре — разочарована и ядосана за една нощ или омъжена, бременна и съжаляваща за цял живот?“

— Флис, там ли си още?

— О, да — преглъщам аз. — Виж какво, опитай се да се наспиш добре. Надявам се, че утре ще бъде по-добре!

— Лека нощ, Флис!

— Лека нощ, Лоти!

Изключвам телефона и впервам невиждащ поглед пред себе си, опитвайки се да успокоя съвестта си.

Надявам се, че утре ще бъде по-добре.

Грозна лъжа. Вече говорих с Нико. Утре ще бъде дори по-зле.

Дванайсета глава
Лоти

Не искам да звуча негативно. Но ако трябва да опиша начина, по който си представях утрото след първата ми брачна нощ, със сигурност не би изглеждало така.

Определено не би изглеждало така.

Винаги съм си представяла как със съпруга ми лежим сгушени в белите пухени завивки, меки като облак. От прозореца се носят птичи трели. Слънцето нежно гали лицата ни, докато се поглеждаме и целуваме, спомняйки си приказната си нощ, и си шептим сладки глупости един на друг, докато телата ни се приготвят да се слеят за сутрешния секс.

А не събуждане в единично легло със схванат врат, неизмити зъби, миризмата на неизядена през нощта пица и стенанието на Бен от съседното легло.

— Добре ли си? — опитвам се да звуча съчувствено, макар да ми идва да го изритам.

— Така мисля — смотолевя той и повдига глава, но с видимо усилие. Изглежда позеленял и все още е облечен с костюма си. — Какво стана?

— Ти спечели един бас — тросвам се ядосано. — Браво на теб!

Погледът на Бен се рее в далечината, а очите му се въртят наляво-надясно. Очевидно се опитва да подреди парченцата от пъзела.

— Провалих се, нали? — изрича накрая.

— Само мъничко.

— Съжалявам.

— Да. Както и да е.

— Не, наистина съжалявам!

— Схванах.

— Ама наистина, сериозно съжалявам! — смъква крака от леглото и се изправя, залюлявайки се театрално за миг. — Госпожо Пар, приемете моите най-смирени извинения! Как да ви се реванширам? — покланя се и при това движение едва не пада напред, а аз едва сдържам усмивката си. Не мога да му се сърдя дълго. Бен винаги си е бил голям кавалер.

— Изобщо не се сещам — правя се на нацупена аз.

— Случайно да има малко място в това легло?

— Може би…

Размърдвам се и повдигам завивката, за да го приема при себе си. Луксозна пухена завивка. Освен това имаме огромен избор на възглавници — двайсет различни вида. Снощи четох списъка, докато хапвах пица. Но точно сега въобще не ми пука дали възглавницата е копринена, хипоалергична, твърда или каквато и да било друга. Съпругът ми е в леглото с мен. И буден. Това е единственото, което има значение.

— Мммм — заравя лице във врата ми той. — Много си удобна. И вкусна!

— А ти си махмурлия — сбърчвам нос аз. — Поне си съблечи костюма!

— С удоволствие — и с едно движение се освобождава едновременно от сакото и ризата си, като ги измъква през главата си. После ме обкрачва с голи гърди и се ухилва. — Здрасти, жено!

— Здрасти, идиот такъв!

— Както вече казах, ще ти се реванширам — прокарва пръст по бузата ми, слиза към врата ми, под завивката и достига до ръба на невероятно скъпото ми боди. — Разполагаме с цялата сутрин!

— С целия ден! — поправям го аз и го придърпвам към себе си за целувка.

— Заслужихме си това — промърморва той. — О, боже! Господи! — ръцете му вече дърпат копчетата на бодито ми. — Лоти, помня те!

— Аз също те помня — промърморвам и аз с глас, натежал от страст. Той вече е напълно съблечен. Все така секси е, какъвто го помня, все така твърд. Всичко това е точно толкова хубаво, колкото го помня, точно толкова вълшебно…

— Мадам? — достига до ухото ми тържествения глас на Георгиос. За миг ми минава мисълта, че Бен си прави груба шега с мен. А после осъзнавам, че не е Бен. Което означава, че е икономът. Което означава…

Сядам рязко в леглото, загърната плътно със завивката. Сърцето ми препуска.

Икономът е в апартамента ни?!

— Добро утро! — провиквам се през стегнато гърло аз.

— Мадам готова ли е за закуска?

Но какво, по дяволите… Обръщам агонизиращата си физиономия към Бен, който изглежда така, сякаш се кани да удари някого.

— Ти не сложи ли на вратата знака „Не безпокойте“? — прошепва.

— Мисля, че го сложих!

— Тогава какво…

— Нямам представа!

— Добро утро! — появява се икономът на вратата на спалнята ни. — Сър, мадам, позволих си волността да ви поръчам нещо много специално. Особено предпочитано от нашите ВИП гости на меден месец. Нашата Закуска с шампанско и музика!

Зяпвам го напълно онемяла. Музика ли? Какво има предвид? Да не би…

А, не! Няма начин! Дръпвам се шокирана назад, когато на прага на спалнята ни се появява момиче. Има дълга руса коса, носи бяла гръцка туника и дърпа след себе си масивна арфа.

С Бен се споглеждаме ужасени. Как да прекратим това? Какво да направим?

— Господин и госпожо Пар, поздравления за брака ви! Днес ще ви изсвиря потпури от любовни песни, които да озвучават закуската ви! — обявява тържествено момичето и заема мястото си на сгъваемото високо столче. И в следващия момент тя вече дърпа умело струните на арфата, а Георгиос, придружен от помощника си, внася поднос след поднос, налива чашите с шампанско, бели плодове и ни поднася малки купички, в които да измием пръстите си.

Към този момент не съм успяла да отроня и думица. Това е сюрреалистично. Тъкмо се канех да преживея най-страстния секс в моя живот. Тъкмо се канех да консумирам брака си. А вместо това един шейсетгодишен мъж в сиво сако ми бели киви, а арфистката напява „Любовта променя всичко“.

Никога не съм си падала особено много по изпълненията на арфа. Но точно тази ме кара да си представям как захвърлям кошничката с миникроасани към нея.

— Моля! Любовен тост, за да отпразнуваме брака ви! — провиква се Георгиос и кимва към нашите чаши за шампанско. Ние послушно кръстосваме ръце, за да отпием от шампанското си, а без никакво предупреждение Георгиос хвърля върху нас шепа розови конфети. Шокът ме задавя. Откъде дойде това? Миг по-късно в очите ми проблясва светкавица и разбирам, че икономът ни е направил снимка.

— Снимка за спомен! — изтъква тържествено. — Ще ви я поднесем в албум с кожена подвързия! С комплиментите на управата!

Какво? Зяпвам го ужасена. Ама аз не искам да имам снимка за спомен, на която изглеждам с тежък махмурлук, разрошена и с конфети върху горната устна.

— Яж! — шепти в ухото ми Бен. — Бързо! Едва тогава ще си тръгнат!

В това има смисъл. Протягам ръка към чайника, но Георгиос скача и с укор в гласа изтъква:

— Мадам, това е моя работа!

Налива ми чаша чай и аз отпивам няколко глътки. Поглъщам няколко парчета киви, а след това се хващам за корема.

— Мммм! Много вкусно! Преядох!

— Аз също — кимва Бен. — Страхотна закуска! Но може би вече ще я отнесете, а?

Георгиос се колебае.

— Сър, мадам, нося ви специално приготвени яйца! Най-прекрасните яйца с двойни жълтъци, приготвени с шафран…

— Не, благодаря! Никакви яйца! — отсича Бен и го поглежда свирепо. — Никакви яйца! Благодаря!

— Разбира се, сър — изрича накрая икономът. После кимва на момичето, което дръпва за последен път струните, изправя се, покланя се, а после започва да издърпва арфата си от стаята. Двамата икономи вдигат подносите и ги изнасят на количката отвън. А след това Георгиос се появява отново в спалнята и изрича:

— Господин и госпожо Пар, надявам се, че сте останали доволни от нашата специална закуска с шампанско и музика! А сега чакам заповедите ви. Изцяло съм на ваше разположение. За мен няма твърде голяма или твърде малка молба, която да не мога да изпълня! — и ни поглежда раболепно.

— Страхотно! — промърморва Бен. — Знаеш ли какво, ще те извикаме, когато ни трябваш!

— Чакам заповедите ви! — повтаря Георгиос и се оттегля, като затваря вратите на спалнята.

Двамата с Бен се споглеждаме. Идва ми да избухна в истеричен смях.

— Боже господи!

— По дяволите! — върти очи Бен. — Това си го биваше!

— Ти не искаше ли да изядеш яйцата си? — подкачам го аз. — Все пак бяха с шафран, ако не си разбрал!

— Много добре знам какво искам! — отсича той, смъква презрамките на бодито ми и само усещането за кожата му върху моята е достатъчно, за да ме накара да потреперя от възбуда.

— Аз също — прошепвам и го докосвам и той също потреперва.

— Докъде бяхме стигнали? — пита и ръката му се плъзва под завивката, бавно и целенасочено. Аз съм твърде чувствителна към докосването му, за да не простена.

Очите му са огромни и страстни. Дишането му е учестено. Вече го придърпвам към себе си и устните му са навсякъде, и мозъкът ми се изпразва, предавайки контрола си над тялото ми. Окей, ето че мигът наближава. Съвсем наближава. Издавам разни звуци, както и той, и вече сме почти в края… и аз ще експлодирам… хайде, бързо…

* * *

И после застивам. Чувам някакъв звук. Движение. Точно пред вратата на спалнята.

Чисто инстинктивно избутвам Бен и сядам в леглото, застанала нащрек.

— Спри! Край! Чуй! — повече от едносрични думи не мога да изрека. — Той още е тук!

— Какво? — лицето на Бен е разкривено от желание и не съм много сигурна дали изобщо разбира какво му казвам.

— Той още е тук! — отсичам, махам ръката на Бен от гърдите си и соча уплашено към вратата. — Икономът! Не си е тръгнал!

— Какво?! — лицето на Бен почернява като градоносен облак. Премята крака от леглото и се изправя чисто гол.

— Не можеш да се покажеш в този вид! — изпищявам. — Облечи халат!

Смръщването на Бен става още по-гръмотевично. Мята си оставения в долната част на леглото хотелски халат и отваря рязко вратата на спалнята. И наистина, Георгиос си е още там — подрежда чаши в коктейлния бар.

— А. Георгиос! — опитва се да бъде любезен Бен. — Мисля, че не си ни разбрал правилно. Много благодарим! Засега е това! Благодарим!

— Разбирам, сър — покланя се икономът. — Чакам заповедите ви!

— Точно така — усещам, че търпението на Бен се изчерпва. — Е, заповедта ми към теб е да си вървиш. Напусни стаята! Излез! Адиос! — махва с ръка. — Остави ни на мира!

— Аха! — светва му най-сетне на иконома. — Разбирам. Много добре, сър. Извикайте ме, ако имате нужда от нещо! — покланя се, а след това се насочва към кухнята. Бен се поколебава, а след това тръгва след него, за да се увери, че човекът наистина е напуснал апартамента.

— Точно така — го чувам да отсича. — Върви и си вдигни краката малко, Георгиос! Не се притеснявай за нас. Не, ние сами можем да си налеем вода, благодаря. Довиждане! Чао! — затихва гласът му, когато влиза в кухнята.

Няколко секунди по-късно се появява на вратата на спалнята и се провиква победоносно: — Тръгна си! Най-сетне!

— Браво на теб!

— Упорито копеле.

— Просто си върши работата — свивам рамене. — Очевидно има много силно чувство за дълг.

— Не искаше да си тръгне, представяш ли си! — възкликва Бен. — Друг на негово място би приветствал възможността за кратка почивка! Но непрекъснато ми повтаряше, че сме щели да имаме нужда от него, за да ни налее минералната вода, а аз не мога да му обясня, че не сме чак такива ленивци. Това ме кара да се запитам какви хора изобщо отсядат тук… — Бен не довършва. Просто зяпва. Когато извръщам глава, аз също зяпвам.

Не.

Това не може да бъде!

И двамата зяпаме ококорени, когато в дневната се появява Хермес, помощник-икономът.

— Добро утро, господин и госпожо Пар! — приветства ни бодро той. Запътва се към коктейлния бар и започва да подрежда абсолютно същите чаши, които Георгиос оправяше преди няколко минути. — Да ви предложа питие? Малка закуска? Или да ви помогна с подготовката ви за деня?

— Какво… какво… — вече започва да заеква Бен. — Какво, по дяволите, правите пък сега вие тук?

Хермес ни поглежда, крайно озадачен от въпроса.

— Но аз съм вашият помощник-иконом! — изрича накрая. — Дежуря, докато Георгиос си почива! Чакам разпорежданията ви!

Имам чувството, че полудявам. Приклещени сме в ада на икономите.

Така ли живеят богатите? Нищо чудно, че знаменитостите непрекъснато изглеждат нещастни. Сигурно постоянно си мислят: „Де да можеше този иконом да ни остави да правим проклетия си секс!“.

— Моля ви! — поглежда го безсилно Бен. — Моля ви, вървете си! — и избутва Хермес към вратата.

— Сър! — възкликва уплашено Хермес. — Аз не минавам през официалния вход! Минавам през кухненския…

— Не ме интересува кой шибан вход използваш! — вече реве Бен. — Просто се махай! Изчезвай! Да те няма! Чупката! — и бута Хермес към вратата, като че ли е някаква напаст, човекът се дърпа с ужасена физиономия, а аз наблюдавам цялата сцена от прага на спалнята, увита със завивката, и тримата подскачаме дружно, когато звънецът иззвънява. Бен се вцепенява и се оглежда, сякаш очаква някакъв номер.

— Сър! — изрича с достойнство Хермес, вече напълно овладял се. — Позволете ми да отворя вратата!

Бен не отговаря. Диша тежко през ноздри. Поглежда ме, а аз свивам рамене с агонизираща физиономия. Звънецът отново звъни.

— Моля ви, сър, позволете ми да отворя вратата! — повтаря Хермес.

— Давай! — изпепелява го с поглед Бен. — Отваряй. Обаче никакви чистачи! Никакви изненадващи закуски, никакво шампанско, никакви плодове и никакви шибани арфи!

— Много добре, сър — кимва Хермес и го поглежда притеснено. — Значи ми позволихте.

Минава покрай Бен, излиза във фоайето и отваря вратата. И в апартамента връхлита Нико, следван от шестимата работници от вчера.

— Добро утро, господин и госпожо Пар! — изчуруликва мениджърът. — Надявам се, че сте спали добре, нали? Хиляди извинения за снощи! Но имам добри новини! Дойдохме да сменим леглата ви!

Тринайсета глава
Лоти

Това не може да е истина! Изритват ни от младоженския апартамент!

Но какво не им е наред на тези хора? Никога през живота си не съм виждала по-некадърен персонал! Развинтиха краката на едно от леглата, поместиха го малко, вдигнаха го и обявиха, че е твърде голямо, а после Нико предложи да завият обратно краката и пак да опитат… и през цялото това време Бен кипеше от гняв и възмущение.

Накрая започна да крещи толкова силно, че работниците наобиколиха Нико, за да го пазят. Не може да му се отрече на този Нико — образец на самообладанието. Дори когато Бен започна да размахва заплашително сешоара. Нико ни помоли най-учтиво да напуснем апартамента, докато работниците се оправят, а освен това ни предложи да се възползваме от шведската маса на верандата. За сметка на хотела, разбира се.

Това беше преди два часа. Но дори и яденето на шведска маса си има предел. Връщаме се в стаята си, за да си вземем нещата за плажа, и заварваме същите работници — почесват се умно по главите и зяпат недоволно леглата. Стаята е пълна с крака от легла и плоскости, а на стената е подпряна суперголяма спалня. Но както става ясно, не била „правилният вид легло“. Каквото и да означава това.

— Толкова ли е трудно да размениш две легла с едно? — промърморва под носа си Бен, докато се насочваме към плажа. — Да не би да са олигофрени?

— Тъкмо това си мислех и аз.

— Но това е нелепо!

— Абсурдно дори!

На входа към плажа спираме. Бива си го този плаж! Синьо небе, златист пясък, редици от най-луксозните шезлонги, които съм виждала, бели чадъри, развяващи се под лекия бриз, и бързащи напред-назад сервитьори, понесли подноси с напитки. При други обстоятелства при подобна гледка щяха да ми потекат лигите.

Но точно сега има само едно нещо, което искам. И то не е слънчев загар.

— Трябваше да ни дадат друга стая — казва Бен поне за стотен път. — Трябва да ги съдим!

В мига, в който ни помолиха да излезем, Бен поиска резервна стая и за един блажен миг си помислих, че в крайна сметка всичко ще се нареди. Можехме да се затворим в резервната стая, да си прекараме страхотно заедно, а после да излезем навреме за обяд… Но не! Нико започна да кърши ръце и да повтаря, че е съкрушен и унизен, но хотелът бил пълен и не бихме ли искали вместо това едно возене с балон с комплиментите на управата, сър?

Возене с балон с комплиментите на управата. Имах чувството, че Бен ще го удуши.

Докато се мотаем край рафта с хавлиите, усещам нечие подозрително присъствие наблизо. Георгиос. Откъде пък изникна и той? Да не би да ни следи? Да не би всичко това да е част от обслужването? Сръгвам Бен и той повдига вежди.

— Мадам — изрича тържествено икономът, — мога ли да ви помогна с хавлиите?

— О… хммм… благодаря! — смотолевям неловко. Нямам нужда от помощ, но би било твърде грубо от моя страна да му кажа да се пръждосва.

Георгиос взема две хавлии и тримата тръгваме след един разпоредител на плажа към два красиви шезлонга с изглед към морето. Наоколо се виждат още много гости и във въздуха се носи ароматът на плажно масло. Морските вълни се плискат нежно по брега. Не мога да не призная, че това си е същински рай.

Разпоредителят и икономът ни автоматично си поделят работата и застилат хавлиите ни с военна прецизност.

— Минерална вода! — отсича Георгиос и поставя кофичката с бутилки на масичката. — Да отворя ли една за мадам?

— Не се притеснявайте! Може би по-късно. Много благодаря, Георгиос! Засега ще бъде това, благодаря! — присядам на шезлонга, а Бен заема съседния. Сритвам чехлите си, събличам дългата си туника и затварям очи, надявайки се това да подскаже нещо на иконома. Миг по-късно обаче една сянка преминава пред клепачите ми и аз отварям очи. За мое изумление Георгиос подрежда чехлите ми един до друг и сгъва туниката ми.

Да не би да възнамерява да се мотае около нас през целия ден? Поглеждам към Бен, който очевидно си мисли същото. Виждайки ме да сядам, Георгиос скача веднага.

— Мадам иска да плува? Мадам иска да се разходи по горещия пясък? — и ми поднася чехлите.

Какво!

Е, не! Това вече е прекалено! Тези петзвездни хотели малко са прекалили. Да, вярно е, че съм на почивка. Да, вярно е, че е приятно да те обслужват лично. Но това не ме превръща внезапно неспособна да си застеля хавлията, нито да си отворя бутилката минерална вода, нито да си обуя чехлите!

— Не, благодаря. Всъщност, бих желала… — опитвам се да измисля някакво достатъчно голямо предизвикателство, което да му отнеме повечко време. — Бих искала прясно изцеден портокалов сок с малко мед, пръснат в него, и бонбонки „M & M“, но само от кафявите! Много ти благодаря, Георгиос!

— Мадам! — покланя се той и за мое огромно облекчение изчезва.

— Само кафяви „M & M“? — поглежда ме изумено Бен. Имаш много звездни предпочитания!

— Просто се опитвам да се отърва от него — тросвам се тихо. — Да не би да смята да виси край нас цял ден? Това ли прави обикновено личният иконом?

— Кой да ти каже! — промърморва Бен, привлечен от нещо друго. Впива очи в горнището на банския ми. Или по-точно — в съдържанието му. — Дай да те намажа с плажно мляко! — предлага внезапно. — Не смятам да оставям тази работа на иконома!

— Окей, благодаря! — подавам му шишенцето и той изстисква голяма доза от него в шепата си. Когато започва да ме маже, го чувам как шумно си поема дъх.

— Кажи, ако съм твърде груб — промърморва. — Или недостатъчно груб.

— Ъхъммм… Бен! — прошепвам. — Имах предвид гърба ми. Нямам нужда от помощ при мазането на деколтето си!

Но не мисля, че той ме чува, защото не спира. Жената наблизо ни поглежда странно. Сега Бен изстисква нова порция плажно мляко в шепата си и започва да ме маже под горнището на банския. С две ръце. И диша много тежко. И вече няколко човека ни гледат.

— Бен!

— Просто се старая — изфъфля той.

— Бен, престани! — извъртам се аз. — Само гърба ми!

— Правилно — примигва няколко пъти, за да фокусира погледа си.

— Може би трябва да го направя сама! — отсичам, грабвам шишенцето от него и започвам да си мажа краката. — Ти искаш ли? Бен? — помахвам, за да привлека вниманието му, но той седи сякаш в някакъв транс. И после внезапно идва на себе си.

— Имам идея!

— Каква по-точно? — поглеждам го подозрително. — Брилянтна идея!

Изправя се и се насочва към двойката, която лежи на близките до нас шезлонги. Забелязах ги и преди, на закуска. И двамата са червенокоси и вече започвам да се притеснявам да не изгорят на слънцето.

— Здравейте! — усмихва се чаровно Бен на жената. — Наслаждавате се на почивката, а? Между другото, аз съм Бен. Току-що пристигнахме.

— О, здравейте! — отвръща жената с леко подозрителен тон.

— Прекрасна шапка! — кимва към главата й.

Прекрасна шапка ли? Та това е най-обикновената шапка, която някога съм виждала. Какво е намислил?

— Всъщност питах се — продължава той, — намирам се в малко затруднено положение. Трябва да проведа един много важен телефонен разговор, а нашата стая в момента е в ремонт. Бихте ли имали нещо против да използвам вашата? Няма да се задържам дълго. Ще бъда със съпругата си — допълва уж между другото. — Няма да се бавим.

Жената ни поглежда слисано.

— Телефонен разговор ли?

— Да, важен телефонен разговор. Бизнес разговор — пояснява Бен. — Както вече казах, изобщо няма да се бавим. Само влизаме и излизаме!

Поглежда към мен и незабележимо ми намига. Ако не бях толкова вцепенена от желание, бих му се усмихнала. Стая. О, боже, толкова си мечтая за стая!

— Скъпи? — пресяга се жената към мъжа си и го сръгва. — Тези хора искат да наемат за малко стаята ни — съпругът сяда и поглежда към Бен, заслонил очи от слънцето. Доста по-възрастен е от съпругата си и решава кръстословицата в „Таймс“.

— Защо, за бога, ви трябва нашата стая?

— За едно обаждане — отвръща Бен. — Много бързо. Делово.

— Защо не използвате конферентния център?

— Не е достатъчно уединено — отговаря Бен, без изобщо да се замисля. — А този разговор е строго поверителен, много дискретен. Ще ви бъда много благодарен за нещо уединено…

— Ама…

— Знаете ли — започва колебливо Бен, — защо да не ви дам малък подарък за неприятностите? Да кажем… петдесет паунда?

— Какво? — ахва съпругът. — Искате да ни платите петдесет паунда само за да използвате стаята ни? Вие сериозно ли говорите?

— Сигурна съм, че от хотела ще ви намерят стая, без да се налага да плащате — вметва услужливо съпругата.

— Не могат, ясно ли е? — срязва я нетърпеливо Бен. — Опитахме. И точно затова моля сега вас!

— Петдесет паунда — повтаря съпругът, оставя кръстословицата си и се замисля. — Как… в брой ли?

— В брой, с чек, както желаете. Или с кредит към хотелската ви сметка. Няма значение.

— Почакайте малко! — забожда съпругът пръст в гърдите на Бен, като че ли току-що е разгадал всичко. — Това да не би да е някаква измама? Правите ми сметка за стотици лири, а след това ми давате петдесет за удоволствието?

— Не! Просто искам стаята ви!

— Но наоколо има много други свободни пространства! — възкликва объркано съпругата. — Защо искате точно нашата стая? Защо не някой ъгъл във фоайето? Защо не…

— Защото искам да правя секс там, разбрахте ли ме?! — избухва Бен. От всички посоки наоколо към нас се обръщат глави. — Искам да правя секс — повтаря той вече по-спокойно. — Със съпругата си. На медения ни месец. Твърде много ли искам?

— Искате да правите секс!? — отдръпва се съпругата като попарена от Бен, сякаш той ще я зарази с нещо. — На нашето легло?!

— То не е ваше легло! — отсича нетърпеливо Бен. — На хотела е. Ще поръчаме да сменят чаршафите. Или ще използваме пода — обръща се към мен за потвърждение. — Подът става, нали?

А моето лице вече е пламнало от неудобство. Направо не мога да повярвам, че ме въвлича във всичко това! Не мога да повярвам, че съобщава на целия плаж, че ще правим секс на пода!

— Андрю! — обръща се жената към мъжа си. — Кажи нещо най-сетне!

Андрю мълчи дълбоко замислен. После вдига очи и отсича:

— Петстотин и нито пени по-малко!

— Какво? — сега е ред на съпругата му да избухне. — Сигурно се шегуваш! Андрю, това е нашата стая и това е нашият меден месец и за нищо на света няма да позволим някаква странна двойка да прави там… нещо! — грабва картата ключ, която лежи на шезлонга на Андрю, и я напъхва предизвикателно в банския си. — Вие не сте наред! — отсича и поглежда кръвнишки Бен. — И вие, и съпругата ви!

Вече от всички краища на плажа към нас се обръщат глави. Чудничко!

— Добре — кимва накрая Бен. — Е, благодаря за отделеното време.

А когато тръгва към мен, огромен космат тип с доста впити бански скача от близкия шезлонг и го потупва по рамото. Усещам афтършейва му дори оттук.

— Здрасти! — казва той със силен руски акцент. — Аз имам стая!

— Така ли? — обръща се заинтригувано към него Бен.

— Вие, аз, вашата съпруга и моята съпруга Наталия — малко весело, а?

Кратка пауза в разговора. А после Бен се обръща към мен, повдигнал въпросително вежди. Аз му отвръщам с шокирано изражение. Осмелява се изобщо да ми задава подобен въпрос?! Поклащам ожесточено глава, изобразявайки с устни: „Не, не, не!“.

— Не и днес — отговаря накрая Бен с явно съжаление в гласа си, моля ви се! — Някой друг път.

— Няма проблем! — отсича руснакът, тупва го дружески по рамото и Бен се връща на шезлонга си. Отпуска се на него и се вторачва бясно в морето.

— Е, дотук с брилянтната ми идея — промърморва накрая. — Шибана фригидна крава!

Аз се привеждам към него и го бодвам силно в гърдите с пръст.

— Хей, а какви бяха онези работи после? Ти наистина ли си помисли, че можем да приемем предложението на другия? На руснака?

— Поне би било нещо.

Нещо ли?! Вторачвам се сащисано в него, докато той не ме поглежда и не ми се тросва:

— Какво? Наистина би било нещо!

— Е, в такъв случай извинявай, че не искам да споделям първата си брачна нощ с една горила и с момиче с гумени цици! — отбелязвам саркастично. — Извинявай, че ти обърках плановете!

— Не са гумени — срязва ме Бен.

— О, значи си проверил, така ли?

— Силиконови.

Не мога да не се изсмея презрително. Междувременно Бен чевръсто хвърля две хавлиени кърпи над нашия чадър. Но какво прави, за бога?

— Създавам малко уединение — пояснява ми с намигване той и се притиска на шезлонга до мен, и автоматично започва да ме опипва навсякъде като октопод. — Божичко, колко си готина! Банският ти случайно да е без дъно отдолу?

Той сериозно ли говори?

Всъщност подобен бански би ни дошъл изключително добре точно в този момент.

— Не знаех, че съществуват такива… — започвам, но внезапно забелязвам как две деца са впили очи в нас с нескрито любопитство. — Престани! — просъсквам и измъквам ръката на Бен, настанила се между краката ми. — За нищо на света няма да го правим на шезлонг! Ще ни арестуват!

— Скреж с лимонов аромат? — подскачаме едва ли не до небето, когато под кърпите се пъхва Хермес и ни поднася две чаши. Съвсем честно ви казвам, ако продължават в този дух, сигурно ще получа инфаркт, докато си тръгна от този остров!

Известно време седим мълчаливо, сърбайки настъргания си лед, заслушани в шумовете по плажа и плискащите се по брега вълни.

— Виж какво — изричам накрая, — ситуацията определено е гадна, но истината е, че в момента не можем да сторим нищо по въпроса. Следователно или ще си седим тук и ще се побъркваме един друг, или ще отидем да направим нещо, докато ни подготвят стаята!

— Какво нещо?

— Ами… разни неща — отбелязвам с оптимистичен тон. — Развлечения. Тенис, плаване, кану, пинг-понг… Каквото предлагат там.

— Звучи страхотно — промърморва мрачно Бен.

— Хайде да се поразходим и да проверим какво ще открием. Искам да се махна от този плаж. Всички продължават да ни гледат и да си шепнат нещо, а онзи руснак непрекъснато ми намига.

Бен изпива скрежа си и се привежда да ме целуне — ледените му устни разделят моите с лимоновия си вкус.

— Не можем! — отсичам, когато ръката му се насочва автоматично към долнището на банския ми. — Казах ти, престани! — и пак изтръгвам със сила ръката му. — Правиш нещата още по-трудни! Никакво докосване, разбра ли? Не и докато не приготвят стаята ни!

— Никакво докосване ли? — поглежда ме слисано той.

— Никакво докосване! — повтарям решително и го сръгвам.

— Хайде, ставай! Да се поразходим из хотела и да видим какво ще открием. Първото, на което попаднем, е наше! Става ли?

Изчаквам Бен да се изправи на крака и да обуе чехлите си. В този момент зървам Георгиос, крачещ бързо към нас — за мое огромно изумление той наистина държи поднос с чаша портокалов сок и чинийка само кафяви бонбонки „M & M“.

— Мадам!

— Аууу! — изписквам, пресушавам сока на един дъх и сдъвквам няколко бонбончета. — Прекрасно!

— Стаята ни готова ли е вече? — намесва се гневно Бен. — Не може да не е готова!

— Не мисля, сър — отбелязва Георгиос и мрачното му изражение става още по-мрачно. — Доколкото разбрах, възникнал е някакъв проблем с противопожарната аларма.

— Противопожарната аларма ли? — повтаря невярващо Бен. — Какво искаш да кажеш с това?

— Ударили някакъв сензор, докато изнасяли леглата. За съжаление не можем да ви пуснем в стаята, докато не го поправят. За ваша собствена безопасност. Приемете моите най-искрени извинения, сър!

Бен се хваща за главата. Изглежда така, сякаш всеки момент ще получи инсулт — толкова е зле, че наистина започвам да се притеснявам за него.

— И колко време ще отнеме това?

— Сър, де да можех… — разперва икономът безпомощно ръце.

— Ясно, не знаеш! — прекъсва го рязко Бен. — Разбира се, че не знаеш! От къде на къде ще знаеш?!

Имам ужасното чувство, че всеки момент ще откачи и ще удари нещастния Георгиос.

— Както и да е! — побързвам да се намеся аз. — Няма значение. Ние ще отидем да се позабавляваме.

— Мадам — обръща се към мен икономът, — как мога да ви бъда полезен в това начинание?

Бен го изпепелява с поглед и започва:

— Можеш да…

— Бихте ли ми донесли още малко сок, ако обичате? — прекъсвам го аз, докато не е изтърсил някаква грозна обида. — Някакъв… ммм… — замислям се. За кой вид сок е необходимо най-много време? — Например сок от цвекло?

Мога да се закълна, че по безстрастното лице на иконома преминава лека сянка. Мисля, че е прозрял хитростта на плана ми. Но накрая изрича:

— Разбира се, мадам!

— Страхотно! Е, до скоро!

Тръгваме по пътека, от двете страни на която се извисяват бели стени, окъпани в бугенвилия. Слънцето препича над главите ни. Наоколо цари призрачна тишина. Знам, че Георгиос върви след нас, но предпочитам да не говоря с него. Ако го заговоря, той никога няма да ни остави на мира.

— Барът на плажа е насам — отбелязва Бен, когато минаваме покрай един знак. — Може да се отбием.

— Барът ли? — поглеждам го саркастично аз. — След снощи?!

— Имам нужда от нещо. Каквото и да е.

— Окей — свивам рамене. — Можем да пийнем по нещо бързичко.

Барът на плажа е обширен, кръгъл и сенчест. Разнася се тиха гръцка музика, Бен автоматично се отпуска на едно високо столче и се оглежда.

— Добре дошли при нас! — приближава се към нас барманът с широка усмивка. — Поздравления за брака ви! — връчва ни ламинирано меню за напитки и се отдалечава.

— Той как разбра, че сме младоженци? — присвива подозрително очи Бен.

— Сигурно от блестящите ни халки. Е, какво ще си поръчаме? — вторачвам се в менюто, но Бен се е замислил за друго.

— Онази кошмарна жена! — промърморва. — Вече щяхме да сме в леглото им!

— Е, сигурна съм, че скоро ще оправят и противопожарната аларма — отбелязвам не особено убедено аз.

— Но това е проклетият ни меден месец!

— Да, знам — измърквам успокоително. — Хайде да си поръчаме нещо! Но истинско питие! — честно казано, вече и аз не бих имала нищо против едно чисто.

— Правилно ли чух, че сте на меден месец? — провиква се към нас едно русо момиче на няколко стола от нас. Облечена е в оранжева дълга туника с пискюлчета по ръкавите, а на краката си има сандали със скъпоценни камъни и много високи токчета. — Ама, разбира се! Тук всички са на меден месец! Кога се оженихте?

— Вчера. Пристигнахме снощи.

— А ние в събота! Беше в църквата „Света Троица“ в Манчестър. Бях с рокля на Филипа Лепли. Имахме сто и двайсет гости на приема. Беше с шведска маса, разбира се. А после, вечерта, имаше оркестър и танци и още петдесет допълнителни гости! — изрежда на един дъх тя и ни поглежда с очакване.

— Нашата беше… по-малка — изричам след кратка пауза. — Доста по-малка. Но прекрасна.

„Много по-приятна от твоята“ — допълвам мислено. Обръщам се към Бен, за да ме подкрепи, но той си говори нещо с бармана.

И за първи път забелязвам нещо общо между Бен и Ричард — тоталната липса на любезност и тесногръдо отношение към хората. Колкото пъти съм започвала разговор с някоя интересна, весела личност, Ричард е отказвал да се включи. Например онази удивителна жена, с която веднъж се запознахме в Гринуич и с която той категорично отказа да бъде запознат. Вярно, че тя се оказа малко чудата и се опита да ме накара да инвестирам 10 000 лири в яхта, но той не можеше да го знае предварително, нали така?

— А пръстенът? — кимва момичето и показва ръката си. Ноктите й са оранжеви, напълно в тон с туниката й. Това какво означава — че всичките й дрехи са оранжеви или че всяка вечер си сменя лака? — Между другото, аз съм Мелиса.

— Прекрасен! — подавам и аз лявата си ръка и платинената ми халка проблясва под слънцето. Инкрустирана е с диаманти и наистина е доста шикозна.

— О, страхотно! — повдига силно впечатлена вежди Мелиса. — Удивително чувство, нали? Имам предвид, да носиш брачна халка? — привежда се заговорнически напред и допълва: — Понякога, като се погледна в огледалото и зърна халката си, си казвам: „Божичко, аз съм омъжена!“.

— Аз също! — отвръщам и внезапно си давам сметка, че точно това ми е липсвало — женски разговор за усещането да си омъжена. Това е обратната страна на бързането със сватбата без семейството и без шаферки до теб. — Странно е и да те наричат „госпожо“ — допълвам. Между другото, аз съм госпожа Пар.

— Аз съм госпожа Фокнър! — изрича тя със светнали очи. — Обожавам новата си фамилия — Фокнър!

— Аз също си харесвам Пар — усмихвам й се в отговор.

— Знаеш ли, че този хотел е най-доброто място за меден месец? Тук идват какви ли не знаменитости! Нашият апартамент е направо божествен! А утре ще подновим обета си — на Острова на любовта! Така го наричат — Островът на любовта!

И сочи към морето, към един дървен вълнолом, който навлиза навътре в морето. В края му се вижда доста широка платформа с бял балдахин отгоре.

— След това организираме коктейл — допълва. — Трябва да дойдете и вие! Може би и вие ще решите да подновите обета си?

— Толкова скоро?

Не искам да бъда груба с нея, но това е най-странното нещо, което съм чувала. Та аз се омъжих едва вчера! Защо ще подновявам обета си?

— Ние сме решили да подновяваме нашия всяка година — отбелязва самодоволно Мелиса. — Догодина ще отидем на остров Мавриций, а аз вече видях роклята, която искам да нося! В броя на „Булки“ от миналия месец. Онази „Вера Уонг“ на петдесет и четвърта страница. Ти видя ли я? — преди да успея да й отговоря, телефонът на Мелиса изчуруликва и тя се смръщва. — Извинявай за момент… Мат? Мат, какво правиш, за бога? Аз съм на бара! Както се уговорихме! На бара… Не, не в спа центъра, в бара!

Въздъхва нетърпеливо, затваря телефона си и вдига към мен усмихнато очи.

— Да ти кажа, непременно трябва да се включите в състезанието за двойки този следобед!

— Състезание за двойки ли? — поглеждам я неразбиращо.

— Да бе, като в телевизионното шоу! Отговаряш на въпроси за партньора си и победители са онези, които се познават най-добре! И сочи към близкия плакат, който гласи:

ДНЕС 16 Ч. СЪСТЕЗАНИЕ ЗА ДВОЙКИ НА ПЛАЖА. ГОЛЕМИ НАГРАДИ!!! ВХОД СВОБОДЕН!!!

— Всички са се записали — допълва тя, смуквайки от сламката си. — Тук организират много развлечения за младоженците. Всички до едно са чисти глупости, разбира се! — отсича и отмята назад коса. — Така де, бракът не е състезание!

Едва сдържам смеха си. Добър опит, момиче! Толкова много й се иска да победи, че буквално й го пише на челото!

— Е, вие записахте ли се? — поглежда ме над слънчевите си очила „Гучи“. — Хайде, включете се! Голям смях ще падне!

Може би е права. Така де, какво друго ще правим през свободното си време?

— Окей. Запиши ни!

— Яни! — провиква се Мелиса към бармана. — Уредих ти още една двойка за състезанието!

— Какво? — поглежда ме смръщено Бен.

— Ще участваме в състезание — информирам го аз. — Съгласихме се, че ще се включим в първото развлечение, на което попаднем, нали така? Е, това е първото.

Яни ни подава две листовки, както и бутилка вино с две чаши, които Бен вероятно е поръчал. Мелиса се изправя от стола си. Пак говори по телефона и вече звучи още по-вбесено и отпреди.

— Бара на плажа, а не лоби бара! На плажа!… Окей, стой там, идвам!… Доскоро! — казва ми тя и поема напред с мощно завъртане на туниката си.

Когато тя се отдалечава, двамата с Бен започваме да разглеждаме мълчаливо листовките на състезанието за двойки. Докажете любовта си! Докажете, че между вас съществува всичко необходимо за създаването на семейство!

Въпреки обстоятелствата не мога да не почувствам събуждане на съревнователния си дух. Не че ми трябва да доказвам каквото и да било. Но аз просто си знам, че в този курорт няма други двама, които да са по-силно свързани от Бен и мен! Така де, вижте ги другите, а после вижте и нас!

— Само как ще изгубим… — отбелязва Бен и се изсмива презрително.

Ще изгубим ли?

— Как можеш да говориш така?! — поглеждам го възмутено.

— Защото трябва да знаем разни неща един за друг — отговаря Бен, като че ли това се разбира от само себе си. — А ние не знаем.

— Ние знаем купища неща един за друг! — отсичам аз. — Познаваме се, откакто бяхме на осемнайсет! И ако питаш мен, мисля, че ще спечелим!

Бен повдига вежди и отбелязва:

— Може би. Какви въпроси задават?

— Нямам представа. Никога не съм гледала шоуто — отговарям, но внезапно ми хрумва нещо. — Хей, Флис познава играта! Ще й се обадя!

Четиринайсета глава
Флис

Вече сме в залата за заминаващи на летище Хийтроу, когато телефонът ми звъни. Преди да успея да реагирам, Ноа вече го е измъкнал от страничното джобче на чантата ми и оглежда екрана.

— Търси те леля Лоти! — светва лицето му. — Да й кажа ли, че идваме да я изненадаме на специалната й ваканция?

— Не! — сграбчвам телефона от ръката му аз. — Поседни мъничко, разгледай си стикерите, виж динозаврите! — натискам бутона за отговор и се отдалечавам няколко крачки от сина си, опитвайки се да се успокоя. — Лоти, здрасти! — изричам накрая.

— Най-сетне! Откога се опитвам да се свържа с теб! Къде ходиш?

— Ами… нали знаеш… по задачи — отговарям и се насилвам да направя пауза, преди да добавя с невинен като агънце глас: — Някакъв късмет със стаята? Или леглото? Или… каквото и да е?

От Нико знам, че те са все така без стая. Но освен това знам, че Бен се е опитал да вземе стая под наем от друг гост на плажа. Хитър мерзавец!

— О, да, стаята! — въздъхва съсипана Лоти. — Истинска сага! Но по-добре да не говорим за това. Засега сме решили просто да се забавляваме с нещата, които предлагат тук.

— Браво! Много разумен план! — отбелязвам и от гърдите ми се изтръгва тиха въздишка на облекчение. — Е, как е времето там? Слънчево ли е?

— Направо жега — отговаря Лоти, но очевидно има друго на ум. — Слушай, Флис, спомняш ли си онази игра за двойки?

Сбърчвам чело и питам:

— Телевизионното шоу ли?

— Същото! Знаеш я, нали? Какви въпроси задават там?

— Защо? — питам озадачена.

— Днес ще участваме в едно състезание за двойки. Трудни ли са въпросите?

— Трудни ли? Разбира се, че не! Просто са забавни. Разни дребни неща, които двойките знаят един за друг.

— Попитай ме нещо! — отсича сестра ми. — Да се поупражнявам!

— Окей! Ами… да! Каква паста за зъби използва Бен?

— Нямам представа — отговаря Лоти след кратка пауза. — Как се казва майка му?

— Не знам.

— Кое е любимото му ядене, което му приготвяш?

Още по-дълга пауза. Накрая:

— Не знам. Никога не съм му готвила.

— Ако трябва да отиде на театър, каква пиеса ще избере — на Шекспир, нещо модерно или мюзикъл?

— Нямам представа! — провиква се сестра ми. — Никога не съм ходила с него на театър! Значи Бен е прав! Ще изгубим!

Тя наред ли е? Естествено, че ще изгубят!

— Според теб Бен знае ли някое от изброените неща за теб? — питам спокойно.

— Разбира се, че не! Никой от нас не знае нищо за другия!

— Ясно. Ами…

— Ама аз определено не искам да губя! — снишава яростно сестра ми глас. — Преди малко тук беше една от онези булки чудовища, която се хвалеше със сватбата си, и ако аз не знам нищо за съпруга си, и той не знае нищо за мене…

„То тогава може би просто не трябваше да се жените!“ — идва ми да изкрещя.

— Не може ли просто… да поговорите един с друг? — предлагам накрая.

— Да, точно така! — провиква се сестра ми, сякаш току-що съм разбила някакъв много сложен шифър. — Ще разберем всичко за себе си! Продиктувай ми списъка с нещата, които трябва да знам! — допълва решително. — Така! Значи: паста за зъби, името на майка му, любимо ядене… Би ли ми изпратила всички неща чрез съобщение?

— Не, не мога! — отвръщам категорично. — Заета съм, Лоти, скъпа, защо изобщо ще го правите? Защо просто не си лежите на плажа?

— Просто ме навиха и вече не мога да се откажа! В противен случай ще решат, че изобщо не сме щастлива двойка! Флис, това място е истинска лудост! Като централна гара за младоженци!

— Че аз си го знам, че е такова — свивам рамене. — Ти не знаеше ли?

— Може би… — отвръща колебливо. — Но не си давах сметка, че е чак толкова… младоженско! Навсякъде се разхождат влюбени двойки и не можеш да направиш и крачка, без някой да ти каже: „Поздравления!“ или да изсипе отгоре ти шепа конфети! Онова момиче, за което ти говорех, вече ще подновява обета си, представяш ли си? Опитваше се да навие и мен!

За момент забравям къде се намирам и за цялата абсурдна ситуация. Знам единствено, че си говоря със сестра ми.

— Изглежда е станало абсолютно пошло — отбелязвам.

— Донякъде.

— Тогава не се явявайте на онова състезание за двойки.

— Налага се! — отсича решително тя. — Вече не мога да се откажа! Е, трябва ли да знам коя гимназия е завършил Бен и подобен род неща? А за хобитата му?

Тези въпроси автоматично ме връщат към предишното гневно състояние. Това е абсурдно, за бога! Сестра ми звучи като контрабандист, който се опитва да мами на митницата! За миг се питам дали да не й го кажа.

Същевременно обаче интуицията ми подсказва в никакъв случай да не й говоря такива неща по телефона. Единственото, което ще стане, е, че ще скараме жестоко, тя ще ми затвори, а после ще накара Бен веднага да я напълни с бебета — още там, на плажа, за да ми го върне.

Затова се налага първо да отида там. Като се престоря, че просто съм решила да я изненадам. Ще огледам територията, ще я накарам да се отпусне. А после ще я дръпна настрани и двете ще си поговорим. Откровено. Ще проведем дълъг, безмилостен разговор, от който няма да й позволя да се измъкне, докато не види цялата картина. Да я види такава, каквато е!

И после осъзнавам, че това състезание за двойки всъщност играе в моя полза. Сестра ми ще се изложи публично. И след това ще бъде готова да чуе гласа на разума.

Обявяват някакъв полет и Лоти моментално пита:

— Какво е това? Къде си?

— На гарата — лъжа, без да ми мигне окото. — По-добре да вървя. Е, късмет!

Изключвам телефона си и се оглеждам за Ноа. Оставих го на един пластмасов стол на две крачки от мен, но той е отишъл до бюрото и води задълбочен разговор с някаква стюардеса, която е приклекнала и го слуша много внимателно.

— Ноа! — провиквам се аз и двамата автоматично вдигат глави. Стюардесата вдига ръка, изправя се и го води при мен. Тя е заоблена, с хубав тен, огромни сини очи и коса, вдигната на кокче, и докато приближава, долавям аромат на скъп парфюм.

— Извинявайте! — усмихвам й се аз. — Ноа, не мърдай оттук вече! Ще се загубиш!

Стюардесата ме съзерцава като хипнотизирана и аз слагам ръка на уста, питайки се, да не би да имам трохи.

— Просто исках да ви кажа — побързва да поясни тя, — че чух за патилата на вашето момченце и мисля, че всички вие сте много храбри!

За момент се чудя какво да отговоря. Какво, по дяволите, е измислил синът ми този път?

— Мисля, че този парамедик трябва да получи медал! — допълва момичето с треперещ глас.

Поглеждам кръвнишки към Ноа, който ми връща погледа, но за разлика от мен — напълно спокойно. Какво да правя сега? Ако й обясня, че синът ми е непоправим фантазьор, всички ще изглеждаме много глупаво. Може би в случая е по-лесно да поема подадената реплика — все пак след малко се качваме на самолета и никога повече няма да я видим.

— Е, не беше нищо особено — изричам накрая. — Много ви благодаря…

— Нищо особено ли? — повтаря слисано тя. — Но това е било толкова драматично!

— Ами… да — преглъщам. — Ноа, хайде да отидем да си купим вода!

Насочвам го бързо към най-близката машина за напитки, преди разговорът да е преминал към по-големи подробности. Когато се отдалечаваме достатъчно от стюардесата, го питам:

— Но какво, за бога, каза на тази жена?

— Казах й, че когато порасна, искам да участвам в Олимпийските игри — отговаря веднага той. — Искам да се състезавам на дълъг скок, ето така! — откъсва се от мен и скача по килима. — Може ли да участвам в Олимпиадата, мамо?

Предавам се. Някой ден ще се наложи да поговорим сериозно по този въпрос. Но не сега.

— Разбира се, че можеш — разрошвам косата му. — Но чуй ме сега — вече никакви разговори с непознати, разбра ли ме?

— Тази жена не беше непозната! — изтъква доста основателно той. — Имаше табелка, на която пишеше името й и така аз го научих — Черил!

Понякога просто не си в състояние да обориш логиката на седемгодишните. Връщаме се на местата си и аз го слагам да седне до мен.

— Разглеждай си книжката със стикерите и да не си мръднал оттук! — отсичам.

После вадя блекбърито си и изпращам няколко бързи имейла. Току-що се съгласих да поема целия обзор на „Арктик Холидейс“, когато се заковавам на място и се смръщвам. Нещо е привлякло вниманието ми. Върхът на една глава зад разтворен вестник. Тъмна буйна коса. Костеливи ръце с дълги пръсти, които обръщат страницата.

Невъзможно!

Вторачвам се, неспособна да откъсна очи от човека, докато той не обръща още една страница и аз не забелязвам част от челюст. Да, той е. Седи на пет метра от нас, с малка пътническа чанта в краката си. Какво, по дяволите, прави пък той тук?

Само не ми казвайте, че има същата идея като мен!

Докато той обръща още една страница с напълно безстрастна физиономия, в гърдите ми се надига неистов гняв. Всичко това е по негова вина! А на мен ми се наложи да оставя всичко, да измъкна сина си от училище и да не мога да мигна цяла нощ — само защото той не може да си затваря устата! Той е виновният за всичко това! Той е причината! А сега си седи тук, моля ви се, отпуснат и напълно безгрижен, като че ли отива на почивка!

Телефонът му звъни и той оставя вестника си, за да отговори.

— Разбира се — чувам го да казва. — Непременно. Ще обсъдим всички тези проблеми! Да, знам, че времето ни притиска! — тук лицето му се изпъва от напрежение. — Знам, че това не е идеалното решение! Но при настоящата заплетена ситуация това, което правя, е най-доброто! — пауза, докато слуша, след което отговаря: — Не, бих казал не. Само в краен случай. Не е необходимо да плъзват слухове, ясно ли е? Окей, ще говорим, когато пристигна там!

Затваря телефона си, прибира го и отново се заема с вестника си, докато аз го наблюдавам с все по-нарастващо негодувание. Точно така. Облягай се. Усмихвай се на някой виц. Прекарвай си приятно. Защо пък не?

Впила съм толкова напрегнато очи в него, че имам чувството, че ще прогоря дупки във вестника му. Възрастната жена, седнала до него, улавя погледа ми и ме поглежда притеснено. Побързвам да й се усмихна, за да я успокоя, че не тя е обектът на моя гняв — но това като че ли я подплашва още повече.

— Извинете — казва ми, — но… има ли някакъв проблем?

— Проблем ли? — пита Лоркан, схванал погрешно въпроса, и се обръща към нея. — Не, няма никакъв проблем… — едва тогава ме вижда и трепва изненадано. — О, здравей!

Чакам го да добави някое тлъсто извинение, но той като че ли преценява, че поздравът му е достатъчен. Тъмните му очи срещат моите и без никакво предупреждение в съзнанието ми изниква спомен — неясен момент с кожа и устни от онази нощ. Горещият му дъх върху врата ми. Ръцете ми, впити в косата му. Бузите ми пламват и аз го поглеждам още по-кръвнишки.

— Здравей, така ли? — казвам. — Това ли е единственото, което ще кажеш?

— Май сме се запътили за едно и също място? — пита той, оставя вестника си и ме поглежда изпитателно. — Поддържаш ли връзка с тях? Защото аз спешно трябва да говоря с Бен! Нося му едни документи, които трябва да подпише! Когато пристигна, той трябва да бъде в хотела и да ме чака! Но сега отказва да вдигне телефона си. Избягва ме. Избягва всички.

Вторачвам се в него. Не мога да повярвам! Единственото, което го интересува, е някаква си сделка. Ами фактът, че най-добрият му приятел се ожени за сестра ми чрез един изключително глупав и прибързан акт, причинен от него?!

— Не поддържам връзка с Лоти. Нито с Бен — тросвам се аз.

— Ъхъ — смръщва се и се връща към вестника си. Но как е възможно да чете вестник? Чувствам се дълбоко, смъртно обидена от факта, че той е в състояние да се концентрира върху спортните страници, след като е забъркал такава каша!

— Добре ли си? — поглежда ме внезапно той. — Изглеждаш ми малко… напрегната.

А аз буквално ще се пръсна от ярост. Усещам как главата започва да ме боли, ръцете ми се свиват в юмруци. Накрая успявам да смотолевя:

— Колкото и да е странно… не съм добре.

— О! — е единствената му реакция, след което отново се връща към вестника си.

А на мен чашата ми прелива.

— Престани да четеш този вестник! — извиквам, скачам и го изтръгвам от ръцете му, преди да осъзная какво правя. — Престани! — смачквам невинния вестник и го хвърлям на пода. Едва си поемам дъх. Бузите ми пламтят.

Лоркан се вторачва във вестника, определено развеселен от сцената.

— Мамо! — провиква се радостно Ноа. — Боклукчийска буба!

Всички чакащи отлитането си се обръщат към мен. Страхотно! И вече Лоркан също ме съзерцава — челото му е сбърчено, сякаш аз съм някаква неразгадаема мистерия.

— Какъв е проблемът? — пита накрая. — Ядосана ли си?

Той майтап ли си прави с мен?

— Да! — избухвам. — Ядосана съм наистина, че след като аз бях оправила цялата работа с Бен и сестра ми, ти трябваше да се намесиш и всичко да развалиш!

Виждам как той бавно, но сигурно осъзнава истината.

— Значи виниш мен?! — пита.

— Разбира се, че виня теб! Ако не беше говорил нищо, сега нямаше да са женени!

— Тук не позна! — отсича непреклонно той. — Бен вече беше взел решение!

— Лоти каза, че е заради теб.

— Лоти греши.

Няма да падне по гръб, така ли? Копеле!

— Единственото, което знам, е, че аз бях оправила положението — отбелязвам с леден тон. — Бях овладяла ситуацията. А изведнъж това!

— Мислела си си, че си го оправила! — поправя ме той. — Само си си мислела. Ако познаваше Бен така, както го познавам аз, щеше да знаеш, че мисълта му сменя посоката си като риба. Предишните решения изведнъж престават да имат значение. Дори и решения за подписване на ключови, важни споразумения със срокове! — тук в гласа му се долавя раздразнение. — Колкото и да се опитваш да го приковеш на едно място, той пак ще намери начин да ти се измъкне!

— Ти затова ли пътуваш? — питам и поглеждам към куфарчето му. — Само заради тези документи?

— Щом Мохамед отказва да отиде при планината, планината е принудена да отложи всичките си ангажименти и да хване първия самолет! — отговаря той. Телефонът му съобщава за нов есемес. Той го прочита и веднага пише отговор. — Затова наистина ще ми бъде от голяма полза, ако мога да говоря с Бен — допълва, докато пише. — Имаш ли представа какво правят сега?

— Участват в състезание за двойки — отговарям.

Лоркан ме поглежда сащисано, а после продължава да пише. Аз бавно се връщам на мястото си. Ноа е успял да се настани на пода и си прави шапка от вестника на Лоркан.

— Ноа, недей! — изричам, но не особено убедително. — Синът ми — представям го на Лоркан.

— Приятно ми е! — казва той на момчето. — Хубава шапка! Та… ти така и не ми каза какво точно правиш тук? Май се каниш да се присъединиш към щастливите младоженци, а? Те знаят ли?

Този въпрос ме сварва неподготвена. Отпивам от водата си, обмисляйки отговора.

— Лоти ме покани да отида там — лъжа накрая. — Но не съм сигурна, че Бен знае за това, така че не го споменавай пред него, става ли?

— Няма проблеми — свива рамене той. — Но е малко странно да каниш сестра си на медения си месец, не мислиш ли? Не си ли прекарват добре?

Внезапно ми хрумва страхотно оправдание.

— Всъщност мислят даже да подновят клетвите си! — възкликвам. — Та Лоти ме искаше за свидетел.

— О, я стига! — смръщва се Лоркан. — Каква е тази тъпа идея?

Тонът му е толкова пренебрежителен, че изведнъж осъзнавам, че съм ядосана.

— Мисля, че идеята е доста добра! — контрирам го аз. — Лоти винаги е мечтала за церемония край морето. Голяма романтичка е!

— Не се и съмнявам — кимва Лоркан, сбърчва чело, сякаш обмисля нещата, а след това с напълно невъзмутима физиономия допълва: — Ами понитата? Ще има ли понита?

Понита ли? Зяпвам го сащисана. Какво, за бога…

О, да, еднаквите понита! Значи вчера сутринта наистина ме е чул да говоря по телефона. Лицето ми се изчервява и за миг като че ли губя самообладание.

Но си знам, че най-добрият начин да се измъкна от тази ситуация е директният. Все пак сме зрели хора. Можем да си признаем неловката ситуация и да продължим напред. Именно.

— Та значи… хммм… — прочиствам гърло. — Вчера сутринта…

— Да? — привежда се напред той с престорен интерес. Очевидно е решил да не ме улеснява по никакъв начин.

— Нямам представа точно какво си… — опитвам отново. — Но когато си влязъл в стаята, аз говорех със сестра ми. И онова, което си чул, е било извън контекст. Така де, може би си забравил какво казах. Но в случай че не си, не искам да… тълкуваш неправилно някои неща.

Той не ми обръща никакво внимание. Извадил е бележник и пише в него. Какъв грубиян! От друга страна, това означава, че не съм длъжна да се обяснявам повече. Подавам бутилката с вода на Ноа, който отпива разсеяно, вперил очи в новата си шапка от вестник. После Лоркан ме потупва по рамото и аз вдигам очи. Подава ми бележника си, където виждам изписана страница.

— Мисля, че имам доста добра памет за думи — изрича учтиво. — Но поправи ме, ако нещо не е така, както го каза.

Започвам да чета и с всяка следваща дума се шашвам все повече и повече.

Малка, много мъничка. Нощта беше истинско изпитание. Трябваше да се преструвам, че си прекарвам добре, а през цялото време… Не. Ужасно. А после не стана по-добре. Става ми лошо при самата мисъл. Дотолкова, че може и да повърна. А после Лоркан никога няма да ме заобича и ние никога няма да се оженим на двойна сватба с еднакви понита!

— Виж какво — смотолевям накрая, — аз… не съм искала да кажа… това.

— Коя част по-точно? — повдига вежди той.

Мръсник! Да не би да си мисли, че е много смешно?

— Знаеш не по-зле от мен — започвам с леден тон, — че тези думи са взети извън контекста! Не се отнасяха до… — не довършвам, защото вниманието ми е привлечено от някаква нарастваща врява. Идва откъм бюрото. Две стюардеси спорят нещо с мъж с ленена риза и панталони, който се опитва да натъпче голям куфар в стенда за теглене на ръчен багаж. И докато той повишава глас, аз осъзнавам, че този глас мие познат.

Човекът се обръща и аз ахвам. Така си и знаех — това е Ричард!

— Сър, опасявам се, че куфарът е твърде голям за ръчен багаж! — казва представителката на авиолинията. — А вече е твърде късно да го чекирате! Мога ли да ви предложа да изчакате по-късен полет?

— По-късен полет ли? — избухва Ричард като ранено животно. — За това забравено от бога място няма по-късни полети! По един на ден! Какво обслужване е това…

— Сър…

— Трябва да се кача на този самолет!

— Но, сър…

И за мое изумление Ричард се набира на ръце на високото бюро така, че се изравнява с жената зад него, и вперва очи в нейните.

— Жената, която обичам, се е свързала с друг мъж! — изрича с драматичен тон той. — А аз не успях да загрея достатъчно бързо и сега никога няма да си простя за това! И щом не мога да сторя нищо повече, мога поне да й кажа какво чувствам! Защото никога не съм й го показвал! Не и както трябва. Не съм сигурен, че съм познавал даже самия себе си!

Зяпвам, без да откъсвам очи от него. Това Ричард ли е? Да се обяснява в любов пред толкова много хора? Де да можеше Лоти да види това! Щеше автоматично да се метне на врата му. Но за разлика от нея жената зад бюрото остава напълно безчувствена. Тя е с боядисана в черно коса, изпъната на кок над врата й и с пепеляво лице с подли очички.

— Както и да стоят нещата, сър, куфарът ви е твърде голям за ръчен багаж — изрича непреклонно. — Бихте ли се отдръпнали от бюрото, ако обичате?

Каква кучка! Виждала съм купища хора да вкарват в кабината на самолета точно такъв багаж! Знам, че трябва да се намеся и да съобщя на Ричард, че съм тук, но нещо дълбоко в мен иска да види какво ще се случи по-нататък.

— Хубаво. Няма да вземам куфара! — отсича бясно Ричард, скача на пода и отваря куфара си. Вади от него две тениски тоалетна чантичка, чифт чорапи и няколко чифта боксерки, след което сритва куфара настрани. — Ето, това ми е ръчният багаж! — размахва нещата под носа й. — Доволна ли сте? Жената го поглежда безстрастно и отсича:

— Не можете да оставите куфара тук, сър.

— Хубаво! — той затваря с трясък куфара и го захвърля върху кошчето за боклук. — Ето, там е!

— И там не можете да го оставите, сър. Въпрос на национална сигурност. Нямаме представа какво има в него!

— Имате!

— Не, нямаме!

— Току-що ме видяхте да го отварям!

— Щом казвате, сър.

Всички наоколо са се обърнали и слушат разговора. Ричард диша учестено. Широките му рамене са изпънати. И пак ми напомня за бик, готов да се впусне в атака.

— Чичо Ричард! — провиква се внезапно Ноа. — И ти ли идваш на почивка заедно с нас?

Цялото тяло на Ричард видимо потрепва, когато зърва първо Ноа, а после и мен.

— Флис? — извиква изненадано, изпуска чифт боксерки и се навежда да ги вдигне, но вече не прилича толкова на атакуващ бик. — Какво правите тук?

— Здрасти, Ричард! — изричам с престорено безгрижен тон. — Отиваме при Лоти. Какво… ммм… — и разпервам въпросително ръце. — Искам да кажа, какво точно…

Очевидно е, че знам същността на причината, която го е довела тук — знаят я и всички наоколо. Но повече ме интересуват подробностите. Дали има някакъв план?

— Просто не можех да седя и да чакам — промърморва той. — Не можех просто да я изгубя и да замина, и никога да не й кажа, че… — не довършва. Лицето му е хаос от емоции. — Трябваше да й предложа, когато имах този шанс! — допълва внезапно.

— Трябваше да ценя онова, което имам! Трябваше да й направя предложение за брак!

И сред възцарилата се в залата тишина се надига рев — неговият рев на неизразима скръб. Всички са го зяпнали, а ако трябва да бъда честна, аз също. Никога досега не съм виждала Ричард изпълнен от толкова страст. А Лоти дали го е виждала?

Ще ми се да бях записала цялата тази реч на моето блекбъри.

— Сър, моля, махнете куфара си от кошчето! — обажда се внезапно жената зад бюрото. — Както вече казах, причинява проблеми със сигурността!

— Той вече не е мой! — отсича той и размахва пред очите й боксерките си. — Ето това е ръчният ми багаж!

Челюстта на жената се сковава и тя просъсква през стиснати устни:

— Искате ли да извикам охраната, за да унищожат куфара ви, с което полетът ви ще се забави с шест часа?

И аз не съм единственият човек наоколо, който ахва ужасено. Около нас започва да се надига ропот. И усещам, че Ричард бързо губи популярността си сред присъстващите. Всъщност имам чувството, че всеки момент ще започнат да го освиркват.

— Чичо Ричард, и ти ли идваш на почивка с нас? — повтаря Ноа, обзет от безумна радост. — Може ли да се поборим? Може ли да седна до теб в самолета? — и се хвърля в краката на Ричард.

— Като гледам, няма да може да стане, малкият ми — отговаря Ричард и му се усмихва тъжно. — Освен ако не убедиш по някакъв начин тази жена.

— Това е твоят чичо?! — обажда се внезапно приятелката на Ноа — Черил, която до този момент наблюдава размяната на реплики с празен поглед от съседното бюро. — Чичото, за когото ми разказваше?

— Това е чичо Ричард! — потвърждава щастливо синът ми.

„Не трябваше да го карам да свиква да нарича Ричард «чичо»“ — казвам си аз. Всичко започна една Коледа и тогава си мислехме, че е готино. Никой не предполагаше, че ще се стигне до раздяла. Мислехме си, че Ричард ще стане част от семейството. Никога не допускахме…

И тогава си давам сметка, че горката Черил вече не е на себе си.

— Марго! — успява да изрече накрая тя, едва поемайки си дъх. — Непременно трябва да пуснеш този човек на самолета! Спасил е живота на племенника си! Той е чудесен човек!

— Какво? — смръщва се Марго.

— Хм? — зяпва Ричард.

— Не бъдете толкова скромен! Племенникът ви ми разказа цялата история! — изрича Черил с треперещ глас. — Марго, направо нямаш представа каква история! Цялото това семейство! Какво ли не са преживели, горкичките! — излиза иззад бюрото си и казва: — Сър, позволете ми да взема бордната ви карта!

Буквално виждам как мозъкът на Ричард работи на пълни обороти. Поглежда подозрително към Ноа, а след това към мен. Аз пък го поглеждам умолително и се опитвам да му внуша просто да приеме нещата такива, каквито са.

— А и вие също! — продължава да се лигави Черил, този път на мен. — Сигурно сте била дълбоко разтърсена от изпитанията, през които е бил принуден да мине синът ви!

— Приемаме нещата така, както дойдат — отвръщам неопределено.

Това очевидно я задоволява и тя се отдалечава. Ричард все така стиска бельото си, ококорил очи. Даже няма да се опитвам да му обяснявам.

— И така… хммм… не искаш ли да седнеш? — изричам. — Да отида за по едно кафе или нещо друго?

— Защо отиваш при Лоти? — пита той, без да се помръдва от мястото си. — Да не би да има някакъв проблем?

Не съм много сигурна как да му отговоря. От една страна, не искам да му давам фалшиви надежди. От друга, дали не бих могла да намекна, че в рая не всичко е идеално?

— Те ще подновяват обета си, нали? — изрича Лоркан над вестника си.

— Кой е този? — застава автоматично нащрек Ричард. — Кой сте вие?

— Ах, да — обаждам се неловко. — Ами… Ричард, запознай се с Лоркан. Кумът на Бен. Най-добрият му приятел. Както и да е. Той също отива там.

И Ричард моментално заема същата нападателна бича поза.

— Разбирам — смотолевя. — Разбирам.

Не мисля, че разбира, но за нищо на света не бих се осмелила да го опровергавам. Инстинктивно се настройва срещу Лоркан и свива юмрук.

— А вие сте? — пита любезно Лоркан.

— Аз съм идиотът, който я пусна да си отиде! — отсича Ричард с двойно по-голяма страст отпреди. — Не разбирах бъдещето, което тя искаше за нас. Мислех си, че е… не знам… че гледа на живота като на филм. Но сега аз също виждам нещата така. И виждам бъдещето, което виждаше тя! И аз също го искам!

Всички жени наоколо го слушат в захлас. Но къде се е научил да говори по този начин? Лоти ще се влюби отново в него, когато го чуе. Опипвам телефона в чантата си, опитвайки се тайничко да го запиша, но съм прекалено бавна.

— Какво правиш? — пита Ричард.

— О, нищо! — правя се на ударена и бързо прибирам телефона си.

— Господи, а може би това беше лоша идея! — провиква се Ричард и сякаш едва сега идва на себе си и се вижда насред залата за заминаващи на летището, с бельо в ръка и огромна група пътници за публика. — Може би просто трябва да се оттегля!

— Не, недей! — възкликвам бързо. — За нищо на света не се оттегляй!

Де да можеше Лоти да го види точно сега! Щеше да разбере истинските му чувства. И щеше да се пробуди, сигурна съм в това!

— Но кого заблуждавам! — отпуска отчаяно рамене той. — Вече е твърде късно! Те са женени!

— Не са! — отсичам, докато се усетя.

— Какво? — Ричард и Лоркан се вторачват задружно в мен. Забелязвам и много други заинтересовани от тази история лица наоколо.

— Искам да кажа… хммм… те още не са консумирали брака си… така де, нали се сещате… — пояснявам колкото ми е възможно по-точно. — А това на практика означава, че все още могат да получат анулиране на брака. Съвсем законно. Все едно бракът никога не е съществувал.

— Така ли? — в очите на Ричард проблясва лъч надежда.

— И как така още не са консумирали брака си? — вметва слисано Лоркан. — И ти откъде знаеш?

— Тя е моя сестра. С нея си казваме всичко. Що се отнася до това как… — прочиствам гърло и неопределено изричам: — Въпрос на лош късмет. В хотела нещо объркали леглата им. После Бен се напил. Такива работи.

— Твърде много информация! — отсича Лоркан и започва да прибира вестниците в куфарчето си.

Ричард пък не казва нищо. Челото му е сбърчено и очевидно осмисля чутото. Накрая се отпуска на стола до мен и гневно смачква боксерките си на топка. А аз го наблюдавам, все още неспособна да повярвам, че е тук.

— Ричард — обаждам се накрая, — нали знаеш онази поговорка: „Твърде малко и твърде късно“? Е, в твоя случай е по-скоро „Твърде много и твърде късно“. Да прелетиш половината свят. Да се втурнеш като луд на летището. Да изнасяш романтични речи пред непознати. Защо не направи всичко това преди!

Ричард не отговаря на въпроса ми. Само стои загледан мрачно напред. По едно време подхвърля:

— Наистина ли мислиш, че е твърде късно?

На този въпрос пък аз не искам да отговоря.

— Просто поговорка — промърморвам след кратка пауза. — Хайде, идвай! — потупвам го успокоително по рамото. — Качваме се.

* * *

Около половин час преди полета Ричард идва в предната част на самолета, където двамата с Ноа седим на редица от три места. Аз вземам Ноа в скута си, а Ричард се отпуска до мен.

— Та колко висок е, казваш, този Бен? — пита той без никакви предисловия.

— Не съм казвала. Не знам. Така и не се запознах с него.

— Но си виждала снимки. Колко би го определила — сто седемдесет и два, сто седемдесет и пет сантиметра?

— Нямам представа!

— Аз бих казал сто седемдесет и пет. Със сигурност е по-нисък от мен! — отсича с мрачно задоволство Ричард.

— Е, за никого не е особено трудно да бъде по-нисък от теб — изтъквам очевидното. Ричард е най-малко сто и деветдесет, ако не и повече.

— Никога не съм допускал, че Лоти ще се върже с дребосък.

Нямам отговор на това нелепо изявление, затова само завъртам очи и продължавам да разглеждам списанието на борда.

— Аз го проучих — отбелязва Ричард и смачква торбичката за прилошаване, която е пъхната в джобчето пред него. — Той е мултимилионер. Притежава хартиена компания.

— Ъхъм. Знам.

— Опитах се да разбера дали има частен самолет. Нямаше подобна информация. Но предполагам, че има.

— Ричард, престани да се самоизмъчваш! — не издържам най-накрая аз и се обръщам към него. — В случая изобщо не става въпрос за частен самолет. Нито за височината ви. Няма никакъв смисъл да се сравняваш с него!

Ричард се вторачва в мен за няколко секунди. А после, като че ли нищо не съм казала, изрича:

— Виждала ли си къщата му? Използваха я за снимките на „Хайтън Хол“. Той е мултимилионер. И разполага с имение! — смръщва се и допълва: — Копеле!

— Ричард…

— Но пък е доста дребничък, не мислиш ли? — продължава си той и започва да къса торбичката на тънки лентички. — Никога не съм допускал, че Лоти ще се върже с някой толкова дребничък.

— Ричард, престани! — провиквам се аз, на ръба на търпението си. Ако смята да мърмори така през целия път, ще полудея.

— Това ли е нашият специален гост? — прекъсва ни нечий сладникав глас. Вдигаме очи и зърваме стюардеса с френска плитка, наведена над нас и широко усмихната. Тя държи плюшено мече, портфейл с логото на въздушната компания близалки и огромна кутия бонбони „Фереро Роше“. — Черил ни разказа всичко за вас! — обръща се усмихнато към Ноа. — А за теб, млади господине, има няколко специални подаръка!

— Жестоко! Благодаря! — разпищява се Ноа и сграбчва подаръците, преди да съм успяла да го спра. — Мамо, виж! Голяма кутия „Фереро Роше“! Значи имало такива!

— Благодаря — изричам неловко. — Нямаше нужда.

— Това е най-малкото, което можем да направим за вас! — уверява ме стюардесата. — А това сигурно е прочутият чичо? — и пърха с клепки срещу Ричард, който я зяпа неразбиращо.

— Чичо ми може да говори три езика! — изтъква гордо Ноа.

— Чичо Ричард, кажи нещо на японски!

— Значи хирург и лингвист?! — ококорва широко очи стюардесата и аз забивам нокти в ръката на Ричард, преди да се е опитал да я опровергае. Не искам Ноа да бъде унизяван публично.

— Точно така! — отсичам бързо. — Той е много талантлив човек. Много благодаря! — и поглеждам многозначително стюардесата с усмивка на лице, докато тя не се усеща да си тръгне. Но не и без да потупа още веднъж Ноа по главичката.

— Флис, какво става тук, за бога? — шепти Ричард в ухото ми в мига, в който жената изчезва.

— Може ли да ми дадете някаква кредитна карта, за да я пъхна в портфейла си? — пита Ноа, докато оглежда подаръка си — Може ли една „Американ Експрес“? Ами точки по нея ще имам ли?

Боже господи! Синът ми знае всичко за „Американ Експрес“ още на седемгодишна възраст! Това е унищожително. Почти толкова, колкото онзи път, когато се настанихме в един хотел в Рим, и докато аз намеря дребни в чантата си за бакшиш Ноа вече беше поискал да види друга стая.

Вадя айпада си и го връчвам на сина си, който се провиква щастливо и веднага лепва слушалките на ушите си. После се привеждам към Ричард и със същия тих тон пояснявам:

— Ноа разказал някаква измислена история на наземния състав на компанията — прехапвам устни, усещайки неочаквано успокоение от споделянето на тревогите си с някого. — Ричард, това дете е станало непоносим фантазьор! Прави го и в училище! Казал, моля ти се, на една от учителките, че му е правена трансплантация на сърцето, а с друга споделил, че имал сурогатна сестричка!

— Какво? — зяпва Ричард.

— Да, именно.

— Но откъде му хрумват подобни неща? Сурогатна сестричка, моля ти се!

— От някакво дивиди, което пускат в чакалнята за деца със специални нужди — пояснявам мрачно.

— Ясно — кимва Ричард и осмисля информацията. После пита: — И каква по-точно история е разказал на хората от летището?

— Нямам представа. Единственото, което знам, е, че ти играеш в нея главната роля, при това на хирург! — при тези думи го поглеждам в очите и двамата избухваме в несдържан смях.

Накрая Ричард прехапва устни и отбелязва:

— Всъщност изобщо не е смешно.

— Така е. Ужасно е.

— Горкият дребосък! — разрошва косата на Ноа и той вдига за миг очи към него с щастлива усмивка. — И защо смятат, че го прави? Заради развода ли?

И последните остатъци от смях, които имам, се стопяват.

— Може би — изричам небрежно. — Е, нали знаеш, лошата майка, която гледа само кариерата си…

— Извинявай — примигва Ричард. Кратка пауза. — Между другото как вървят нещата там? Подписахте ли най-сетне споразумението?

Отварям уста, за да отговоря честно, но после пак я затварям. Отегчавала съм Ричард не един и два пъти с разказите си за Даниел. И вече виждам как той се подготвя да изслуша цялата ми тирада. Но защо досега не бях забелязвала колко е трудно на околните да ме издържат?

— О, всичко е наред — отвръщам с новата си захаросана усмивка. — Всичко си е съвсем наред! По-добре да не говорим по този въпрос!

— Ясно — кимва Ричард, но очевидно е силно изненадан от реакцията ми. — Страхотно! И сега… някакви нови мъже на хоризонта? — изведнъж гласът му като че ли е удвоил силата си и аз потрепвам от неудобство. И преди да успея да се сдържа, поглеждам към Лоркан, който седи на отсрещната редица седалки, потънал в лаптопа си, и за щастие не изглежда да ни е чул.

— Никакви — отговарям. — Нито един.

Непрекъснато си повтарям да не поглеждам към Лоркан и дори да не мисля за него. Но все едно си забранявам да не мисля за заек. Докато се усетя, очите ми пак са се стрелнали към него. Този път Ричард проследява погледа ми.

— Какво? Той ли? — възкликва сащисано.

— Шшшт!

— Той?

— Не! Искам да кажа… да — смотолевям. — Но само веднъж.

— Точно той?! — Ричард вече звучи смъртно обиден. — Но той е от другия отбор!

— Тук няма отбори.

Ричард оглежда подозрително Лоркан с присвити очи. След няколко секунди Лоркан вдига поглед. И се стряска, когато забелязва, че и двамата го гледаме. Цялото ми тяло се облива с топлина и аз засрамено се обръщам.

— Престани! — просъсквам на Ричард. — Не го гледай!

— Но ти също го гледаше — изтъква Ричард.

— Само заради теб!

— Флис, смутена си!

— Не съм смутена! — вирвам гордо брадичка аз. — Просто се опитвам да се държа като зрял човек в зряла ситуация… Ето, пак го гледаш! — сръгвам го с лакът. — Престани!

— И кой по-точно е той?

— Най-старият приятел на Бен. Адвокат. Работи в неговата компания — пояснявам.

— Е, има ли… нещо сериозно?

— Не, няма! Просто се срещнахме и после…

— … се разделихте.

— Точно така.

— Прилича на голям смехурко — отбелязва Ричард, все така оглеждайки критично Лоркан. — Това е сарказъм, разбира се — допълва след кратка пауза.

— Аха — кимвам. — Схванах.

Лоркан пак вдига очи и повдига вежди. И в следващия момент разкопчава колана си и идва при нас.

— Страхотно — промърморвам. — Много ти благодаря, Ричард! — обръщам се към Лоркан и с най-сладкия си гласец измърквам: — Здравей! Наслаждаваш се на полета, а?

— Напълно. Трябва да говоря с теб — тъмните му очи проблясват, когато срещат моите, и моето сърце претупва.

— Ясно. Добре. Но може би не точно тук…

— По-точно, трябва да говоря и с двама ви — прекъсва ме той, като поглежда и към Ричард. — Пътувам за Иконос по много основателна причина. Трябва да обсъдя една много важна бизнес сделка с Бен. И го искам напълно концентриран. Така че, ако планирате да му крещите, да го пребивате или да му отмъквате съпругата, или каквото там сте решили да правите, имам към вас една молба: моля ви да почакате, докато срещата ни не приключи! След това е изцяло ваш! Гърдите ми се изпълват с негодувание.

— И само това можеш да кажеш, така ли? — вирвам брадичка.

— Да.

— Единственото, което те интересува, е бизнесът ти. А не фактът, че именно ти причини този брак?

— Не съм го причинявал — оправдава се той. — И естествено, че бизнесът е мой приоритет.

— Естествено, а? — подмятам саркастично. — Значи бизнесът е по-важен от брака, така ли? Интересна гледна точка!

— Точно сега, да. Налага се да бъде приоритет и на Бен!

— Е, не се тревожи! — тросвам му се аз. — Не смятаме да го бием.

— Аз може и да го поударя мъничко — обажда се Ричард и свива ръка в юмрук. — Може и да потренирам върху него.

Възрастната жена, която седи от другата ни страна, ни поглежда възмутено и изрича:

— Извинете, но не бихте ли желали да разменим местата си, за да можете да говорите с приятелите си?

— Не, благодаря — започвам аз, но Лоркан ме прекъсва и отсича:

— Да, много благодаря!

Чудничко! Миг по-късно Лоркан закопчава колана на седалката от другата ми страна, а аз зяпам старателно напред. Само близостта му е достатъчна, за да ме накара да изтръпна. Усещам афтършейва му. Причинява ми всякакви спомени за онази нощ, които с нищо не ми помагат.

— Така — отсичам. Една кратка думичка, но според мен успешно предаваща следното съобщение: Ти не беше прав за нищо — нито за вината за този брак, нито за нещата, които имах предвид онази сутрин по телефона, нито за приоритетите си.

— Така — отвръща той с леко кимване. Имам чувството, че има предвид абсолютно същото нещо.

— Така — отварям вестника си. Оттук нататък изобщо не смятам да му обръщам внимание. През целия полет.

* * *

Единственият проблем е, че не мога да се сдържа да не поглеждам непрекъснато към лаптопа му, където забелязвам фрази, които събуждат интереса ми. Ричард и Ноа слушат заедно айпада, като междувременно детето напада една по една близалките. И аз няма с кого да говоря, освен с арогантното надуто копеле до мен, което е от другия отбор.

— Е, какво става при вас? — питам, но моментално свивам рамене, за да му покажа, че всъщност изобщо не ме интересува.

Лоркан мълчи. След няколко секунди обаче отговаря:

— Рационализираме компанията. Една част от бизнеса разширяваме, друга рефинансираме, трета изключваме. Не можем да не го направим. В наши дни хартиената индустрия е…

— Кошмар — довършвам, преди да съм успяла да се спра. — Цената на хартията засяга и нас.

— О, да! Списанието — кимва той. — Е, в такъв случай си наясно.

И връзката между нас отново се получава. Нямам представа дали допускам грешка или не, но някак си не мога да се въздържа. Такова облекчение е да мога да поговоря с някого, който не е мой шеф, подчинен, дете, бивш съпруг или шантавата ми сестричка. Най-важното за този човек е, че не чака нищо от мен, не иска нищо. Просто си седи на мястото, напълно овладян, като че ли не му пука за нищо.

— В интернет прочетох, че си разработил „Пейпърмейкър“ — отбелязвам. — Бил си ти, нали?

— Е, да, идеята е моя — свива рамене той. — Но дизайнът беше изработен от други, доста по-талантливи от мен.

— Обичам, марката „Пейпърмейкър“ — не мога да не му призная аз. — Хубави картички. Скъпи.

— Но въпреки това ги купуваш? — поглежда ме косо той и по устните му заиграва усмивка.

— Засега — правя крачка назад. — Докато не намеря друга подходяща марка.

— Предавам се! — примигва той и този път аз го поглеждам косо. Може би бях малко по-груба, отколкото трябваше.

— Наистина ли имате проблеми? — питам, за да му се реванширам, макар да съм наясно, че в тази криза в момента всички фирми си имат проблеми. — Имам предвид сериозни проблеми?

— В момента сме на кръстопът — отговаря той и въздъхва дълбоко. — Времената са трудни, както знаеш. На всичко отгоре бащата на Бен почина много внезапно и оттогава насам не можем да се съвземем. Налага се да вземем няколко смели решения — отбелязва и след кратка пауза пояснява: — Правилните смели решения!

— Аха — кимвам. — С което имаш предвид, че Бен трябва да вземе правилните смели решения, нали?

— Бързо схващаш.

— А той склонен ли е да го направи? Виж, на мен можеш да ми кажеш! Няма да те издам! — замълчавам, чудейки се дали няма да е малко нетактично да задам следващия въпрос, но въпреки това питам: — Да не би да сте пред фалит?

— Не! — отсича разгорещено той, което ми подсказва, че съм уцелила болното му място. — Изобщо не сме пред фалит! Ние сме доходоносно предприятие! Но можем да имаме още повече приходи. Разполагаме със своите запазени марки, имаме ресурсите, имаме лоялна работна сила… — звучи така, като че ли се опитва да убеди в тезата си въображаема публика. — Но не мога да отрека, че ни е трудно. Миналата година отказахме едно предложение да бъдем купени.

— Това не би ли било добро решение в случая?

— Бащата на Бен би се обърнал в гроба — отсича безапелационно Лоркан. — Предложението дойде от Юри Жернаков!

— Аууу! — възкликвам напълно искрено. Юри Жернаков е един от онези типове, чиито имена се появяват ежедневно по вестниците, придружавани от думи като „милиардер“ и „олигарх“.

— Видял имението по телевизията и жена му се влюбила в него — пояснява саркастично Лоркан. — Искали, моля ти се, да си поживяват там по няколко седмици годишно!

— А не би ли било добре да продавате, докато има кой да купува? — питам аз.

Настъпва тишина. Лоркан съзерцава зверски екрана на лаптопа си, върху чийто десктоп забелязвам един от дизайните на картичките „Пейпърмейкър“ който и аз съм купувала.

— Може би Бен в крайна сметка ще продаде компанията — изрича накрая той. — Но за нищо на света на Жернаков!

— Какво му е лошото на Жернаков? — засмивам се предизвикателно аз. — Ти да не би да си сноб?

— Не, не съм сноб! — тросва ми се Лоркан. — Но милея за компанията! Тип като Жернаков изобщо няма да търпи няколко цеха да развалят гледката му. Ще затвори половината фабрика, останалата част ще премести на друго място и ще разруши цялата общност. Ако Бен прекарваше известно време при нас, щеше да си даде сметка… — не довършва. Въздъхва и допълва: — Освен това офертата е лоша.

— А какво смята по въпроса Бен?

— Бен… — започва Лоркан, отпива от шишето си с минерална вода и продължава: — За съжаление Бен е доста наивен. Няма и грам от усета за бизнес на баща си, но си въобразява, че има. Което е много опасна комбинация.

Поглеждам към куфарчето му и отбелязвам:

— Значи сега си тръгнал натам, за да убедиш Бен да подпише всички договори за преструктуриране на компанията, преди да е успял да промени мнението си, така ли?

За известно време Лоркан мълчи, потрепвайки с пръсти по лаптопа си. Накрая изрича:

— Искам от него най-сетне да поеме отговорността за наследството си. Защото изобщо не си дава сметка какъв голям късмет има!

Отпивам малко от шампанското си. Част от тези думи разбирам, но друга част — не.

— Но защо това има толкова голямо значение за теб? — питам накрая. — Все пак компанията не е твоя!

Лоркан примигва и аз усещам, че съм напипала поредното му болно място, което той се старае да крие.

— Бащата на Бен беше удивителен човек — казва накрая. — Аз просто искам да накарам нещата да заработят така, както той би желал! И съм убеден, че това може да стане! — допълва с неочакван плам. — Бен е креативен тип. Умен е. Би могъл да бъде страхотен лидер, но първо трябва да престане да се заяжда с хората и да ги обижда.

Изкушавам се да попитам как точно Бен е обиждал хората, но преценявам, че би било прекалено нахално от моя страна.

— Ти си работил като адвокат в Лондон, нали? — решавам да избера друга тема аз.

— От „Фрешфийлдс“ все още се чудят къде съм — отговаря Лоркан и по лицето му пробягва усмивка. — Бях в период на смяна на адвокатската фирма, когато отидох на гости при бащата на Бен. Това беше преди четири години. Все още получавам предложения от различни фирми, но засега съм доволен там, където съм.

— Занимаваш ли се с анулирания? — изтърсвам, преди да съм успяла да се спра.

— Анулирания ли? — повдига вежди той. — Аха, ясно — и ме поглежда толкова ококорено, че аз едва не се разсмивам. — Вие притежавате стила на Макиавели, госпожице Грейвни!

— О, не. Просто разсъждавам практично — поправям го аз.

— Значи те наистина не са… — започва Лоркан, но не довършва. — Хей, ама какво изобщо става там?

Проследявам погледа му и виждам, че възрастната жена, която допреди малко седеше до мен, се е хванала за гърдите и едва си поема въздух. Един тийнейджър се озърта уплашено и вика:

— Има ли тук лекар? Някой в самолета случайно да е лекар?

— Аз съм общопрактикуващ лекар — провиква се белокос мъж в ленено сако и се втурва към жената. — Това баба ви ли е?

— Не, никога не съм я виждал! — вдига паникьосано ръце младежът. Не че го виня. Старицата действително не изглежда добре. Всички наблюдаваме доктора как започва да говори тихо с жената и да търси пулса й, когато внезапно пред нас се материализира стюардесата с френската плитка.

— Сър, може ли да ви помолим за помощ? — обръща се уплашено към нас тя.

Помощ ли? Какво, за бога…

Осъзнавам смисъла на въпроса й в мига, в който го осъзнава и Ричард. Те го мислят за лекар. Мамка му! Той ме поглежда уплашено. Аз му връщам погледа.

— Имаме специалист на борда! — обръща се стюардесата към възрастния семеен лекар. — Моля, запазете спокойствие! Разполагаме с много виден хирург от Грейт Ормънд Стрийт! Той ще поеме нещата в свои ръце!

Ричард се пули уплашено.

— Не! — отронва. — Не! Аз… не съм…

— Хайде, чичо Ричард! — подканва го Ноа със светнали очи. — Върви излекувай дамата!

А възрастният лекар ни поглежда дълбоко обиден.

— Това е съвсем ясен случай на ангина пекторис! — отсича раздразнено той, като се изправя. — Лекарската ми чанта е на борда, ако се нуждаете от помощта ми. Но ако държите на второ мнение…

— О, не! — поглежда го отчаяно Ричард. — В никакъв случай, колега!

— Поставих й таблетка нитроглицерин под езика. Съгласен ли сте с мен, колега?

О, боже! Това вече не е добре! Ричард е тотално объркан и отчаян.

— Аз… — преглъща той. — Аз… аз…

— Той никога не практикува в самолети! — притичвам му се на помощ аз. — Има фобия от летене!

— Точно така! — преглъща Ричард и ме поглежда с благодарност. — Точно така! Имам фобия!

— От онзи полет насам, който се обърка… — допълвам с драматичен глас и за по-голям ефект потрепервам. — Полет 406 до Бангладеш…

— О, моля те, не ми го напомняй! — поема си репликите Ричард.

— Все още ходи на терапия — кимвам с тъжни очи. Възрастният лекар ни гледа така, сякаш сме ненормални.

Накрая отсича:

— Е, добре че поне аз се оказах тук!

После се обръща отново към старицата, а ние с Ричард се смаляваме в местата си. Иде ми да потъна в земята от срам. Стюардесата поклаща разочаровано глава и се насочва към другия край на самолета.

— Флис, непременно трябва да се погрижиш за Ноа! — прошепва в ухото ми Ричард. — Не може просто да обикаля и да разказва небивалици на хората! Ще навлече големи проблеми на някого!

— Да, знам — примигвам безпомощно. — Много съжалявам!

Пренасят старицата до другия край на самолета. Възрастният лекар и екипажът на самолета се впускат в оживен разговор. После всички изчезват зад завесата и за известно време не се чува нищо. Ричард се е вторачил напрегнато напред с тревожно сбърчено чело. Сигурно се притеснява за старата жена. И нищо чудно — Ричард има добро сърце.

— Хей, ти сигурна ли си, че все още не са го направили? — изрича внезапно.

Колко съм глупава! Ама, разбира се, той все пак е мъж! А за какво друго може да мисли един мъж?!

— Доколкото мие известно, засега не са — свивам рамене.

— Може би този Бен не може да го вдигне! — светва внезапно погледът на Ричард.

— Не мисля, че проблемът е в това — поклащам глава.

— И защо не? Това е единственото обяснение! Просто не може да го вдигне!

— Какво не може да вдигне? — намесва се любопитно Ноа.

Страхотно! Изпепелявам с поглед Ричард, но той се чувства толкова доволен, че въобще не ме забелязва. Сигурна съм, че съществува някакъв много специален и дълъг немски психологически термин, означаващ „радостта, която изпитваш, от сексуалната импотентност на съперника си“. Защото точно сега Ричард буквално се къпе в нея.

— Горкичкият! — допълва, когато най-сетне благоволява да забележи неодобрителния ми поглед. — Е, съчувствам му, естествено. Неприятно заболяване.

— Нямаш никакви доказателства за това! — отсичам безапелационно.

— Но това е меденият му месец! — срязва ме Ричард. — Кой е този, дето няма да го прави на медения си месец, освен ако не може да го вдигне?!

— Какво не може да вдигне? — припява още по-високо Ноа.

— Нищо, скъпи — побързвам да му отвлека вниманието аз. — Просто нещо за големи, което е много отегчително.

— Да не би да става въпрос за нещо голямо, което се вдига? — не се предава Ноа. — А после смъква ли се?

— Той не може да го вдигне! — повтаря в екстаз Ричард, без изобщо да забелязва детето до себе си. — Вече всичко си идва на мястото! Горката Лоти!

— Кой не може да го вдигне? — намесва се и Лоркан.

— Бен — отговаря Ричард.

— Така ли? — ококорва се Лоркан. — По дяволите! — замисля се. — Е, това обяснява доста неща!

О, боже! Господи! Ето така започват слуховете! Ето така стават недоразуменията, застрелват ерцхерцози и започват войни!

— Слушайте ме сега и двамата! — извисявам предупредително и ядосано глас аз. — Лоти не е казвала абсолютно нищичко за нещо, което се е вдигнало или… смъкнало!

— Моето е вдигнато! — отбелязва спокойно Ноа. Докато се усетя, ахвам от ужас.

Хайде, Флис! Не преигравай! Дръж се спокойно! Бъди просветлен родител!

— Наистина ли, скъпи? Божичко! Добре — бузите ми вече пламтят. Големите мъже от двете ми страни ме наблюдават със самодоволни усмивки. — Това… това е много интересно, миличко! Може би после ще поговорим по този въпрос. Телата ни наистина се прекрасно нещо, но невинаги си позволяваме да говорим за тях публично! — при което поглеждам многозначително Ричард.

— Ама онази жена нали го каза! — поглежда ме объркано синът ми. — Тя ми каза да го вдигна преди излитане!

— Какво?! — този път е мой ред да го погледна объркано.

— Преди излитане бе, мамо! Вдигнете това нещо, на което се поставят подносите и чашите!

— О! — преглъщам сконфузено. — Разбирам. Имаш предвид сгъваемата масичка — въздъхвам облекчено и едва сдържам кикота си.

— Да, горкият чичо Бен не може да вдигне сгъваемата си масичка! — отбелязва Ричард с каменно изражение на лицето.

— Престани! — опитвам се да звуча сърдито, но едва сдържам смеха си. — Сигурна съм, че тя се… — не довършвам, защото в този момент в интеркома гръмва гласът на стюардесата.

— Дами и господа, моля за вашето внимание! Налага се да направя важно съобщение!

Олеле! Дано старицата е добре! Изведнъж се изпълвам със срам, че ми е до смях, докато само на две крачки от мен се разиграва истинска драма.

— Със съжаление ви информирам, че поради спешен медицински случай на борда самолетът няма да може да пристигне в Иконос по график, а ще се наложи да се приземи на най-близкото летище с пълно медицинско обслужване, което на този етап от пътуването ни е София!

Заковавам се шокирано в седалката си. Смехът ми се изпарява. Значи ще ни отклонят?

— Съжаляваме за неудобствата, които това, отклонение вероятно ще ви причини. При наличие на допълнителна информация незабавно ще бъдете уведомени!

Около мен се понасят вопли на протест, но аз почти не ги чувам. Това не може да е истина! Лоркан се обръща невярващо към мен.

— Искат да кажат София, България?! И с колко часа ще ни забави това?

— Нямам представа.

— Какво става? — мести очи от мен към Лоркан Ноа. — Мамо, какво не е наред? Кой е София?

— София е град. Столицата на България — отговарям с натежало сърце. — Оказва се, че първо ще отидем там. Ще бъде забавно, нали? — поглеждам притеснено към Ричард. Той също е изгубил ентусиазма си. Смъкнал се е в седалката и съзерцава със зверски поглед масичката пред очите си.

— Е, това е. Ще закъснеем. Мислех си, че все още имаме шанс да отидем там, преди те да… сещаш се — промърморва отчаяно. — Но вече е невъзможно.

— Не е невъзможно! — срязвам го аз, опитвайки се да дам кураж колкото на него, толкова и на себе си. — Ричард, чуй ме! Истината е, че така нареченият брак на Лоти вече се разпада!

Не смятах да му казвам чак толкова, но мисля, че има нужда от известна доза самоувереност.

— Не можеш да бъдеш сигурна — изръмжава той.

— Напротив, сигурна съм! Онова, което не знаеш, е, че това не се случва за първи път! Всеки път, когато Лоти скъса с някого, го прави!

— Кое! Да се омъжва ли? — поглежда ме скандализиран Ричард.

— Не, разбира се! — идва ми да се разсмея заради изражението му. — Исках да кажа, че прави нещо прибързано и много идиотско! А след това, естествено, идва на себе си. Нищо чудно още на слизане от самолета да получа есемес с текст от рода на: „Флис, допусках огромна грешка! Помощ!“.

Забелязвам, че Ричард осмисля чутото. Накрая пита:

— Наистина ли смяташ така?

— Повярвай ми, вече съм го виждала! Наричам тези нейни действия „Несполучливи избори“! Понякога става член на секта, друг път си прави татуировка… а този брак може да бъде разглеждан като някой екстремален пиърсинг. Точно в този момент те са на състезание за двойки — допълвам, за да му вдъхна повечко кураж. — Представяш ли си, моля ти се?! Те нямат абсолютно никаква представа един за друг! Лоти ще го проумее, ще започне да разсъждава с ума си и автоматично ще си даде сметка за грешката си!

— Състезание за двойки ли? — поглежда ме изненадано Ричард. — Като в онази телевизионна игра?

— Точно така! С въпроси от рода на: „Кое е любимото ядене на партньора ви, което сте му приготвяли?“. Такива ми ти работи.

— Спагети карбонара — отговаря Ричард, без изобщо да се замисля.

— Ето, видя ли! — стисвам ръката му. — Ако бяхте вие двамата, щяхте да спечелите! А Лоти заедно с Бен ще се провали! И тогава ще дойде на себе си! Гарантирам ти го!

Петнайсета глава
Лоти

Това е игра. Само една игра. И нищо не означава.

Въпреки всичко това, с всяка следваща секунда ставам все по-раздразнителна. Защо не мога да запомня тези неща? И което е още по-важно, защо Бен не може да ги запомни? Не се ли интересува от подробностите от моя живот?

Намираме се в градината на хотела, до състезанието за двойки остават само десет минути, а аз никога през живота си не съм се чувствала по-неподготвена за изпит. Бен лежи в хамак, пие бира и слуша някаква нова рап песен на айпада си, което, ако трябва да бъдем честни, никак не допринася за подобряването на настроението ми.

— Хайде пак! — казвам. — И този път се концентрирай!

— Какъв шампоан използвам?

— „Л̀Ореал“.

— Не!

— „Хед енд шоулдърс“, екстра мощен за чудовищен пърхот! — изрича той и се подсмихва.

— Не! — сритвам го аз. — Казах ти няколко пъти! Използвам „Керастейз“! А ти използваш „Пол Мичъл“!

— Така ли? — поглежда ме вяло той.

Колкото и да не искам, в гърдите ми се надига ярост.

— Какво искаш да кажеш с това „така ли“? Нали сам ми каза, че използваш „Пол Мичъл“?! Трябва да бъдеш последователен, Бен! Щом веднъж си казал „Пол Мичъл“, придържай се към „Пол Мичъл“!

— Господи! — възкликва Бен и надига пак бирата си. — По-ведро бе, жено! — и надува айпада си, а аз примигвам ужасено. Ама той наистина ли харесва тази музика?

— Хайде още веднъж! — изричам, стараейки се да запазя самообладание. — Коя е любимата ми алкохолна напитка?

— Водка „Смирноф“ с лед — хили се той.

— Много смешно!

Нищо чудно, че се е провалил като комик. Тази подла мисъл изниква сякаш от нищото. Опа! Стисвам устни, надявайки се изражението ми да не ме издаде. Не исках да кажа… Разбира се, че не исках…

Ричард поне щеше да направи някакво усилие. Тази още по-разтърсваща мисъл се стрелва през ума ми като огромна птица в полет, оставяйки ме без дъх. Примигвам срещу листа в ръката си, усещайки, че се изчервявам. Бях си казала, че няма да мисля за Ричард. Не! Категорично не!

Ричард също щеше да приеме това състезание за двойки като абсурдно, но с тази разлика, че щеше да направи някакво усилие да се представи добре, защото щом за мен то има значение, значи има и за него…

Престани!

Като онзи път, когато се включи в играта на филми по време на онова парти в моя офис и всички се влюбиха в него…

ЧУЙ МЕ, ТЪП МОЗЪК ТАКЪВ! Ричард вече НЕ Е ЧАСТ от моя живот! Точно сега сигурно е дълбоко заспал на другия край на света в някой тузарски апартамент в Сан Франциско, напълно забравил за мен. А аз съм със съпруга си — повтарям, съпруга…

— „Смарагдовата пътека“? Ти сериозно ли?

Толкова съм потънала в мислите си, че изобщо не съм забелязала как Бен е грабнал листа със списъка, който бях приготвила за него. И сега го съзерцава с широко отворени очи.

— Какво? — питам неразбиращо.

— Не е възможно любимата ти книга да е „Смарагдовата пътека“! — отсича той, като вдига очи от списъка. — Кажи ми, че се шегуваш!

— Не, не се шегувам — отвръщам дълбоко засегната. — Ти чел ли си я? Разкошна е!

— Похабих трийсет безценни секунди от моя живот, за да я изтегля от интернет и да хвърля око на първа глава — по лицето му се изписва отвращение. — Искам си обратно трийсетте секунди!

— Очевидно не си схванал най-главното — изричам, вече напълно обидена. — Ако се чете внимателно, те зарежда с огромна мъдрост!

— Купища ню ейдж глупости!

— Не и според нейните осемдесет милиона читатели! — тросвам му се аз.

— Осемдесет милиона кретени!

— Тогава коя е твоята любима книга? — провиквам се ядосано и грабвам списъка от ръката му, за да проверя, но погледът ми попада на нещо друго и аз вдигам шокирано очи. — Не е възможно да си гласувал за тях!

— Защо? Ти не гласува ли за тях?

— Не!

И двамата се вторачваме един в друг така, сякаш току-що сме разбрали, че сме напълно непознати. Преглъщам с усилие, а после пак свеждам поглед към списъка.

— Окей. Ясно — старая се да не издавам притеснението си. — Така… очевидно се налага да преговорим някои основни неща. Вече минахме политическите предпочитания и следва… любим вид паста?

— Зависи от соса! — отсича моментално той. — Глупав въпрос!

— Е, аз пък обичам талиатели. Ти също каза талиатели. Любим телевизионен сериал?

— „Дърк и Сали“.

— Да, със сигурност „Дърк и Сали“ — съгласявам се по изключение аз.

Той се ухилва и атмосферата се поразведрява мъничко.

— Любим епизод? — не мога да не попитам аз.

— Нека помисля! — възкликва със светнало лице той. — Онзи с омарите! Класика!

— Не, сватбата! — парирам го аз. — Не може да бъде нещо друго! „С този «Смит и Уесън» аз се венчавам за теб…“

Гледала съм този епизод най-малко деветдесет и пет пъти. Беше втората сватба на Дърк и Сали (след като се разведоха и напуснаха полицията, а след това, в четвърти сезон, ги върнаха пак на работа) и беше най-хубавата телевизионна сватба, която някога съм гледала!

— Не, двойната игра с отвличането! — отсича Бен, присяда в хамака и свива колене. — Беше велико! Хей, знаеш ли какво? Хрумна ми нещо! — светват очите му. — Ще го направим като Дърк и Сали!

— Кое? — вторачвам се сащисано в него аз. — Кое ще направим?

— Състезанието! Не мога да запомня всичките тези глупости! — отсича и размахва срещу мен моя списък. — Обаче знам какво харесва Сали, а ти знаеш какво обича Дърк! Значи ще бъдем тях, а не себе си!

Не е възможно да говори сериозно! Той сериозно ли говори? От устата ми се изплъзва кикот, преди да съм успяла да се спра.

— Така де, по-лошо от това не може да стане, нали? — допълва Бен. — Аз знам всичко за Сали! Изпитай ме!

— Окей! Какъв шампоан използва тя? — предизвиквам го аз.

— Знам го това… — сбърчва лице той, докато мисли. — Да, „Силвикрин“! Още в първите два епизода! А кое е любимото питие на Дърк?

— Бърбън. Чист — отговарям, без да се замислям. — Това е лесно. А кога е рожденият ден на Сали?

— Дванайсети юни. И Дърк винаги й подарява бели рози. А твоят кога е? — пита подплашено. — Нали не е скоро, а?

Той е напълно прав. Познаваме брака на измислена детективска двойка по-добре, отколкото познаваме себе си. Толкова е абсурдно, че не мога да не му се ухиля.

— Окей, Дърк, договорихме се! — кимвам.

И в този момент виждам Нико да приближава към нас, следван по фланговете от Георгиос и Хермес. „Тримата цербери“, както започна да им вика Бен. Намираме се в най-отдалеченото, скрито кътче на градината, но въпреки това те пак успяха да ни открият! Цял следобед кръжат около нас, предлагайки ни напитки, закуски и дори веднъж се появиха с много грозни плажни шапки с надпис „Иконос“, в случай че започнем да слънчасваме.

— Господин и госпожо Пар, както разбрах, записали сте се в състезанието за двойки, нали така? Започва след няколко минути, малко по-нататък на плажа — обръща се любезно към нас Нико. Преоблякъл се е в сако с блестяща сърма по ръбовете, което ме кара да се запитам дали не е дори и самият водещ на шоуто.

— Тъкмо идвахме.

— Отлично! Георгиос ще ви помогне.

„Нямаме нужда от шибаната ви помощ!“ — ми идва да го срежа, но прехапвам учтиво устни и се усмихвам.

— Водете ни! — кимвам.

— Не забравяй патлака, Сали! — промърморва Бен в ухото ми и аз едва сдържам хихикането си. Може пък цялата тази работа да се окаже забавна!

* * *

Този път наистина са се престарали. На плажа е поставена голяма дървена платформа, украсена с дантела от червена хартия. Във всеки от четирите ъгъла на платформата е завързан по един букет от червени хелиеви балони във формата на сърце. Огромният надпис отгоре гласи „Състезание за двойки“, а триото оркестранти наблизо свири „Любовта е навсякъде около нас“. Мелиса крачи бясно по пясъка в оранжевата си дълга туника, следвана на две крачки отзад от мъж с пясъчноруса коса и светлосиня риза. Предполагам, че това е съпругът й, тъй като и двамата носят огромни табели с надписи „ДВОЙКА ЕДНО“, по които се четат имената им.

— Стела Маккартни! — изрича бясно тя, докато приближаваме. — Много добре знаеш, че е Стела Маккартни! О, здравейте! Все пак успяхте!

— Готови ли сте за битка? — подхвърля Бен с дяволита усмивка.

— Това е просто една игра! — отвръща тя с почти агресивен тон. — Нали така. Мат?

И в този момент най-неочаквано забелязвам, че Мат държи книгата „Официален въпросник за състезанията за двойки“. Те да не би да са я взели нарочно с тях?

— О, съвсем случайно се оказа, че я носим — оправдава се Мелиса, когато улавя посоката на погледа ми. — Прибирай я, Мат! Вече и без това е твърде късно! — просъсква на мъжа си. — Можеше да положиш повече усилия… О, здравейте! Вие сигурно сте другите състезатели, а? Е, това е просто игра! — обръща се към доста по-възрастна от обичайното двойка, която се приближава към нас. Двамата възрастни са хванати ръка за ръка и изглеждат малко объркани от цялата ситуация. Имат посребрени коси, еднакви бежови памучни панталони и еднакви хавайски ризи с къси ръкави, а чорапите на мъжа са с цвета на сандалите му.

— Господин и госпожо Пар! — спуска се към нас Нико и ни подава табелките с надписи „ДВОЙКА ТРИ“. — Господин и госпожо Кенилуърт, ето и вашите, моля!

— Вие сте на меден месец? — не мога да не попитам аз възрастната жена, чието име се оказва Каръл.

— За бога, не! — отговаря усмихнато тя, играейки си с ревера на ризата си. — Спечелихме това пътешествие на търга в нашия бридж клуб. Не е точно в наш стил, но човек трябва да покаже добра воля, пък и ние много обичаме състезанията, та…

Нико качва и шестима ни на платформата и ние оглеждаме публиката, която се оказва средно голяма тълпа гости, облечени в саронги и тениски, с коктейли в ръце.

— Дами и господа! — провиква се Нико в микрофона и гласът му гръмва из плажа. — Добре дошли на нашето специално състезание за двойки!

Всъщност тук наистина е забавно. Точно както по телевизията. Всички жени биваме отведени зад близкия параван и ни слагат слушалки на ушите, в които звучи музика, докато мъжете отговарят на въпросите на сцената. После си разменяме местата и идва нашият ред. Докато записвам отговорите си, се изпълвам с неочаквано притеснение. Дали Бен се е придържал към уговорката ни? Дали наистина е отговарял като Дърк? Ами ако се е уплашил?

Е, вече е твърде късно. Записвам и последния си отговор и подавам листа на водещия.

— И сега! — обявява Нико под акомпанимента на барабани. — Нека съберем отново нашите двойки! Но без консултации между тях!

Публиката аплодира, докато мъжете излизат при нас на сцената. Мъжете са от едната страна на Нико, а жените — от другата и забелязвам, че Мелиса се опитва да привлече вниманието на Мат, но той се прави, че не я забелязва.

— Първи въпрос! Без какво никога не би излязла навън съпругата ви? Господа, моля да отговаряте високо и ясно в микрофона. Двойка Едно?

— Дамска чанта — отговаря автоматично Мат в микрофона.

— А съпругата ви е отговорила… — Нико поглежда листа с отговорите й. — Дамска чанта! Браво, десет точки! Двойка Две, същият въпрос!

— Ментови бонбонки — отговаря Тим Кенилуърт след кратък размисъл.

— А съпругата ви е казала… „Тик-так“. Което си е съвсем същото! — кимва Нико. — Десет точки! И Двойка Три?

— Фасулска работа — отвръща лаконично Бен. — Никога не излиза от нас без нейния „Смит и Уесън 59“.

— Това пистолет ли е? — изписква сащисана Мелиса. — Пистолети?!

— А съпругата ви е отговорила… — тук Нико проверява моите отговори. — „Моят «Смит и Уесън 59»“. Поздравления, десет точки и за вас! — после се обръща към мен с повдигнати вежди и допълва: — Надявам се, че в момента не го носите, нали?

— Никога не излизам без него! — намигвам му закачливо в отговор аз.

— Но това е пистолет! — продължава да нарежда Мелиса. — Вие сериозно ли? Мат, чу ли това?

— Следващ въпрос! — обявява Нико. — В хладилника ви не е останала никаква храна. Къде обикновено излизате за спонтанна вечеря навън? Моля отново отговарят първо господата. Двойка Едно?

— Ъммм… риба и картофки? — изрича не особено уверено Мат.

— Риба и картофки ли? — изпепелява го с поглед Мелиса. — Риба и картофки?!

— Ами това е бързо и… лесно — свива се Мат под погледа й.

— Защо, ти какво си написала?

— „Льо Пти Бистро“! — отговаря бясно тя. — Винаги ходим там, когато искаме да хапнем набързо! Знаеш, че е така.

— Ама аз понякога ходя на рибка и картофки — промърморва непреклонно Мат, но като че ли никой не го чува, с изключение на мен.

— Нула точки — изрича съчувствено Нико. — Двойка Две?

— В кръчмата — отговаря Тим, отново след продължителен размисъл. — Бих казал, че ходим в кръчмата.

— А съпругата ви е отговорила… — Нико се опитва да разчете написаното. — Хиляди извинения, мадам, но не ви разбирам!

— Ами просто не знаех какво да пиша! — възкликва крайно смутена Каръл. — Защото у дома храната никога не свършва. Винаги си имаме във фризера най-малкото супа, нали така, скъпи?

— Напълно вярно — кимва Тим. — След като я приготвим, я разпределяме на порции. Правим я всяка неделя по време на „Убийства в Мидсъмър“. Например шунка с грах.

— Или пилешко с ориз — напомня му Каръл.

— Или най-обикновени домати.

— Слагаме във фризера и хлебчета — пояснява Тим, — а после само няколко минути в микровълновата и…

— Както едрозърнестите, така и белите — допълва го Каръл.

— Всъщност складираме и от двата вида по равно. Обикновено… — усеща се и спира.

Всички изглеждат леко шокирани от този каталог на домашния бит, включително и Нико. Но накрая той идва на себе си и възкликва:

— Благодарим ви за невероятно изчерпателния отговор! — обръща се към Каръл и Тим. — Но уви, и вие получавате нула точки. Двойка Три?

— Сега ходим в Ресторанта на Дил — отговарям аз. — Това ли е написал той?

— Извинете — започва Нико, — но отговорът не е…

— Почакайте! — прекъсвам го аз, когато забелязвам, че по лицето на Мелиса се разлива самодоволна усмивка. — Не съм довършила отговора си! Сега ходим в Ресторанта на Дил, обаче преди ходехме в скара бирата на Джери и Джим, докато мафията не ги издуха. — Поглеждам към Бен, който съвсем незабележимо ми кимва.

— Аха! — кимва Нико и пак се вторачва в листа с отговорите. — Наистина. Съпругът ви е написал: „Ходехме при Джери и Джил, докато Карло Делалучи не го издуха, а сега ходим в Ресторанта на Дил“.

— Къде е това? — иска да знае Мелиса. — Къде живеете?

— Западна Осемнайсета улица, апартамент 43Д — отговаряме в хор ние. Това е част от уводните реплики във всяка серия.

— О, Ню Йорк! — казва тя, все едно изрича: „О, бунището!“.

— Под „издуха“ имате предвид „взриви“, така ли? — намесва се Мат, крайно впечатлен от нас. — Имаше ли загинали?

— Шефът на полицията — отвръщам, без да се замисля. — И десетгодишната му дъщеря, за която току-що беше разбрал, която издъхна в ръцете му.

Това беше краят на първи сезон на сериала. Невероятен сериал! Почти ми идва да им го препоръчам. Само дето това ще ни прецака.

— Трети въпрос! — намесва се Нико. — Състезанието набира скорост, дами и господа!

* * *

Докато стигнем до осми въпрос, вече сме покрили сезон първи, сезон втори и специалния коледен епизод на любимия си сериал. Мелиса и Мат изостават с десет точки от нас и Мелиса става все по-заядлива.

— Това не е истина! — отсича злобно тя, когато Бен приключва с описанието на нашия „най-паметен ден заедно“, който включва въоръжена обсада, полицейска гонка през зоологическата градина в Сентрал Парк и духане на свещичките на тортата за рождения му ден в килията на ареста (дълга история). — Оспорвам тези отговори! — чука вбесено тя по микрофона, сякаш той е чукче, а тя — съдия. — Никой не може да има подобен живот!

— Напротив, Дърк и Сали могат! — отговарям, като едва сдържам кикота си, когато срещам погледа на Бен.

— Кои са Дърк и Сали? — пита моментално тя, поглеждайки ту към мен, ту към него, като че ли сме я измамили по някакъв нов, неизвестен досега начин.

— Нашите галени имена, с които се наричаме — отговаря спокойно Бен. — И мога ли да попитам моля, какво намеквате? Че сме научили цял набор от фалшиви въпроси специално за това състезание? Да не би да ви изглеждаме като неудачници?

— О, я стига! — проблясват възмутено очите й. — Да не би да искате да ви повярваме, че първата ви среща е била в морга?

— А вие да не би да искате да ви повярваме, че вашата първа среща е била в „Айви“? — контрира я моментално той. — Никой не ходи в „Айви“ за първа среща, освен ако вече не е сигурен, че ще бъде толкова отегчен, че ще се наложи да се забавлява, наблюдавайки другите хора. Съжалявам! — допълва учтиво към Мат. — Сигурен съм, че сте си прекарали добре.

А аз не мога да спра да се смея. Мелиса се вбесява все повече и повече — и изобщо не я виня. Публиката стремглаво се увеличава и шоуто очевидно й харесва.

— Девети въпрос! — опитва се да си върне Нико контрола над ситуацията. — Къде е най-необичайното място, където сте… ммм… имали любовни отношения? Двойка Две, бихте ли отговорили първи?

— Ами… — запелтечва Каръл и се изчервява все повече и повече. — Не бях много сигурна за този въпрос. Твърде личен е.

— Така е — кимва съчувствено водещият.

— Мисля, че правилната дума в случая е… — не довършва, видимо бореща се със скрупулите си. — Фелацио!

Публиката избухва в смях, а аз стисвам устни, за да не се присъединя към тях. Каръл е правила свирка на Тим? Няма начин! Не мога да си го представя за нищо на света.

— Вашият съпруг е написал „Колиба в Ангълси“ — отбелязва широко усмихнат Нико. — Но опасявам се, че печелите нула точки за този въпрос, скъпа госпожо! И пълния брой точки за опита ви!

Каръл изглежда така, сякаш всеки момент ще се пръсне.

— Мислех си, че под „място“ имате предвид… — пак запелтечва. — Мислех си, че…

— Наистина — кима съчувствено Нико. — Двойка Едно?

— Хайд Парк! — отсича веднага Мелиса като ученичка пред учител.

— Правилно! Десет точки! Двойка Три?

За това се налага да помисля мъничко. Вариантите са няколко. Надявам се Бен да си е спомнил за този епизод.

— На дъсчената пътека в Кони Айлънд — отговарям. Но когато поглеждам към Бен, веднага разбирам, че не съм познала.

— Уви! Съпругът ви е написал: „На бюрото на районния прокурор“.

— На бюрото на районния прокурор ли? — позеленява от яд Мелиса. — Вие майтап ли си правите с мен?

— Нула точки! — побързва да каже Нико. — И така, вече достигаме до кулминацията на нашето състезание! Всичко зависи от един последен въпрос! Най-личният, най-интимен въпрос от всички досега! — прави драматична пауза и изрича: — Кога осъзнахте, че сте влюбен в съпругата си?

Из публиката се понася шушукане, а откъм оркестъра — тих барабанен туш.

— Двойка Три? — изрича Нико.

— Беше, когато бяхме завързани за релсите и влакът приближаваше — отговаря Бен, потънал в спомени. — Тя протегна врат, целуна ме и каза: „Ако всичко завърши тук и сега, ще бъда щастлива“. А после освободи и двама ни с пиличката си за нокти!

— Правилно!

— На релсите ли? — изписква Мелиса и оглежда възмутено лицата пред себе си. — Мога ли да обжалвам този отговор?

Аз се усмихвам победоносно на Бен и вдигам юмрук за поздрав. Но той не реагира — погледът му се рее нанякъде, като че ли продължава да си спомня онзи момент.

— Двойка Две?

— Почакайте! — провиква се внезапно Бен. — Не съм довършил отговора си! Онзи път на релсите — тогава осъзнах, че съм влюбен в съпругата си. Но моментът, когато осъзнах, че я обичам… — и ме поглежда с неразгадаем поглед. — Това беше един друг път.

— Че каква е разликата? — сопва се нацупено Мелиса. — Да не би да се опитвате пак да ни преметнете?

— Човек може да се влюбва, а после да разлюбва — пояснява Бен. — Но когато наистина обичаш някого, това е… завинаги!

Това от сериала ли беше? Не ми е познато. И малко ме обърква. За какво изобщо говори сега?

— Мигът, в който осъзнах, че обичам съпругата си, бе точно тук, на остров Иконос, но преди петнайсет години — започва той, привежда се по-близо до микрофона и заговаря със силен, отчетлив глас. — Разболях се от грип. Тя се грижи за мен цяла нощ. Беше моят ангел пазител. Все още си спомням онзи сладък глас, който ми повтаряше, че ще се оправя. И сега осъзнавам, че съм я обикнал още от онзи далечен ден, макар че невинаги съм бил наясно с това.

И се отдръпва от микрофона. Всички стоят като попарени. А после едно момиче от публиката се провиква възторжено и сякаш с това събужда останалите и аплодисментите са по-силни от всякога.

Толкова съм развълнувана, че почти не чувам отговорите на другите. Той говореше за нас. Не за Дърк и Сали, а за нас — Бен и Лоти. Душата ми се е изпълнила със светлина и аз не мога да спра да се усмихвам. Обичал ме е петнайсет години. Каза го публично, без никакъв срам. Никога до този момент не съм преживявала нещо по-романтично. Никога.

Единственият дребничък, микроскопичен проблем е…

Добре де, нищо особено, но е факт — че аз все така не си спомням този момент. Не си спомням Бен да е бил болен от грип, не си спомням да съм го гледала. Но, от друга страна, не си спомням и доста други неща от онова време. Да, точно така. Например бях напълно забравила за Големия Бил. Бях забравила и за турнира по покер. Сигурно и този спомен се крие някъде много дълбоко в мен и някой ден ще изплува на повърхността.

— … знаеш, че беше на онзи пикник! Винаги си го казвал!

Връщайки се в реалността, осъзнавам, че Мелиса и Мат продължават да се карат за отговора му.

— Не беше на пикника! — заинатил се е Мат. — Беше в Котсуолдс! Но като те гледам как се държиш напоследък, вече ми се иска да не се бях влюбвал в теб!

Мелиса ахва възмутено и вече почти виждам как от ушите й започва да излиза пара.

— Мисля, че много добре знам кога се влюбихме един в друг, Мат! — изкрещява. — И това не беше в шибания ти Котсуолдс!

— Което ни води до края на това състезание! — вметва умело Нико. — За мен е удоволствие да обявя, че нашите победители днес са Двойка Три! Бен и Лоти Пар! Печелите специален масаж за двойки на открито, а на церемонията по време на галавечерята утре вечер ще ви бъде връчена наградата „Щастлива двойка на седмицата“! Поздравления! — и дава тон за буйни аплодисменти, а Бен ми намига. Двамата се покланяме тържествено и усещам как Бен стиска силно ръката ми.

— Най-много ми харесва тази идея за специалния масаж за двойки — прошепва в ухото ми. — Четох за него. Правят го на плажа, в специална беседка със завеси и етерични масла. Получаваш шампанско, а когато приключат, оставят двойката насаме за малко „лично време“.

Лично време ли? Погледите ни се срещат. Най-после! Двамата с Бен, сами на плажа, вълните се плискат в краката ни, в ръцете ни — потни чаши с шампанско, телата ни — хлъзгави от маслата…

— Да го направим колкото е възможно по-скоро! — изричам с подрезгавял от копнеж глас.

— Тази вечер! — ръката му се плъзва невинно по гърдите ми, от което аз изтръпвам. Правилото да не се докосваме да върви по дяволите! Покланяме се отново на публиката и слизаме от платформата.

— А сега да отидем да пийнем нещо! — предлага Бен. — Искам да те пречупя с алкохол!

* * *

Оказва се, че в това да разполагаш с иконом си имало и предимства. В мига, в който подхвърлихме, че ни се иска да пийнем нещо, за да отпразнуваме победата си, Георгиос се развихри — осигури ни ъглова масичка в изискания ресторант на плажа, която отрупа с шампанско в лед и специални канапета с омари, донесени от основния ресторант. За първи път нямах нищо против двамата ни икономи да се суетят около нас. Струваше ми се напълно правилно. Около нас трябва да се суетят. Все пак ние сме победителите!

— Е! — отсича Бен, когато най-сетне ни оставят сами. — Оказва се, че денят не беше никак лош!

— Даже много добър! — ухилвам му се аз.

— Два часа до нашия масаж! — очите му срещат моите и по устните му заиграва дяволита усмивка.

Два прекрасни часа до настъпването на забележителния плажен секс маратон, който предстои. Мисля, че ще се справя. Отпивам от шампанското си и се отпускам назад, наслаждавайки се на слънцето в лицето си. Точно в този момент животът е буквално перфектен. В мислите ми се промъква само една дребничка неприятна нишка, която се опитвам да игнорирам. Мога да я игнорирам. Да, мога.

Не, не мога.

Докато пия шампанското си и дъвча осолени бадеми, си давам сметка за една лека драскотина в настроението си. Слабо място, което се опитвам да прескоча. Но не мога да се заблуждавам повече. Знам, че колкото повече го игнорирам, толкова по-силно ще започне да ме притеснява.

Аз не го познавам. Истински. Той е мой съпруг, а аз не го познавам!

Така де, няма нищо лошо в това, че той гласува за партия, различна от моята — важното в случая е, че аз нямах никаква представа за това. Мислех си, че през последните няколко дена сме успели да покрием доста теми, но сега си давам сметка, че зеят още доста празноти. На какви ли други изненади ще се натъкна?

Когато набираме служители, си имаме един класически въпрос, който ни помага да опознаем много бързо нашите кандидати: „Къде бихте искали да бъдете след една година, след пет години и след десет години?“. Аз нямам никаква представа как бих могла да отговаря на този въпрос във връзка с Бен, а това не може да е правилно, нали така?

— Хей, много си отнесена! — привежда се към мен Бен и ме докосва по носа. — Земята вика Лоти!

— Къде искаш да бъдеш след пет години? — питам внезапно аз.

— Отличен въпрос — изрича веднага той. — А ти къде искаш да бъдеш?

— Не отклонявай въпроса! — усмихвам му се аз. — Искам да знам официалния план на Бен Пар!

— Може и да съм имал някакъв официален план — изрича той и очите му омекват, когато срещат моите, — но може би се е променил, след като те срещнах отново!

Изражението му ме обезоръжава до такава степен, че съмненията ми изведнъж се стопяват. Той ме съзерцава с най-очарователната крива усмивка и отнесен поглед, като че ли си представя съвместното ни бъдеще.

— И аз се чувствам така — изтърсвам внезапно. — Имам чувството, че ме очаква съвсем ново бъдеще.

— Бъдеще заедно с теб. Където си поискаме — поема от мен той и разперва ръце. — Каква е мечтата ти, Лоти? Сподели я с мен!

— Франция? — изричам колебливо. — Селска къща във Франция? — фантазиите ми винаги са се въртели около мисълта да се преместя да живея във Франция. — Може би в Дордон или Прованс? Бихме могли да реставрираме някоя стара къща, както дават по телевизията…

— Страхотна идея! — блясват очите на Бен. — Намираме някоя развалина, превръщаме я в приказна къща, каним приятели, дълги лениви обеди…

— Точно така! — прекъсвам го нетърпеливо, сливайки мечтите си с неговите. — Ще си имаме голяма дървена маса, вкусна прясна храна, децата ще помагат за приготвянето на салатата…

— Ще научат и френски…

— Колко деца искаш?

Този мой въпрос предизвиква лека пауза в разговора. Осъзнавам, че съм затаила дъх.

— Колкото е възможно — отговаря директно Бен. — Ако всичките приличат на теб, бих имал десет!

— Е, може би не чак десет! — разсмивам се облекчено. Пасваме си перфектно! Тревогите ми са напълно необосновани! Мислим абсолютно еднакво, когато става въпрос за житейски решения. Вече ме сърбят ръцете да си извадя телефона и да започна да търся стари френски имения. — Ти наистина ли нямаш нищо против да се преместиш да живееш във Франция? — допълвам.

— Ако има нещо сигурно, което искам да направя през следващите две години, то е най-сетне да се установя някъде — отговаря напълно сериозно той. — Да си създам начин на живот, който ми харесва. А Франция е моя много стара страст.

— Говориш ли френски?

Той протяга ръка към листа с менюто за десертите, вади молив и надрасква на гърба му нещо, което после ми показва. И там виждам следното стихче на френски:

Любовта — това си ти.

Красотата — това си ти.

Честта — това си ти.

Лоти, това си ти!

Очарована съм. Никой досега не е писал за мен стихотворение. Още по-малко — на френски.

— Много ти благодаря! Трогната съм! — възкликвам, препрочитайки стихчето няколко пъти. Приближавам листа до носа си, сякаш искам да вдишам думите, и накрая го оставям обратно на масата.

— Но какво ще стане с работата ти? — питам. Толкова ми се иска този наш план да се осъществи, че не мога да не го притисна — за всеки случай. — Не можеш да я оставиш просто така!

— Мога да отскачам дотам и да се връщам.

Нямам никаква представа в какво точно се състои работата на Бен. Така де, знам, че става въпрос за компания, която произвежда хартия, но той какво работи там? Не съм много сигурна, че той някога ми е обяснявал с подробности, а вече като че ли е малко късно да питам.

— Имаш ли там човек, който би могъл да поеме юздите? Този Лоркан например? — спомням си за най-добрия му приятел. — Той работи заедно с теб, нали? Не би ли могъл да те замести?

— О, той само това чака! — отговаря с горчивина в гласа Бен, което ме изненадва.

Очевидно съм докоснала неволно някакво болно място. Не че знам подробности, но тонът на Бен автоматично извиква в съзнанието ми напрегнати заседания в конферентни зали, тряскане на врати и имейли, за които на следващия ден някой съжалява.

— Беше го избрал за кум — отбелязвам предпазливо. — Не е ли най-добрият ти приятел?

Известно време Бен мълчи, потънал в някакви свои мисли. Накрая изрича:

— Даже нямам представа какво прави Лоркан в моя живот. Това е истината. Веднъж се обърнах и той беше там. Просто така.

— Какво искаш да кажеш?

— Преди четири години се разведе. Замина за Стафордшир, за да погостува на баща ми. В това няма нищо лошо, разбира се — те открай време са се разбирали, още откакто с Лоркан бяхме съученици. Но докато се обърна, Лоркан вече беше станал съветник на баща ми, нахлуваше в компанията и ръководеше цялата работа. Само да можеше да ги видиш заедно с баща ми — крачат рамо до рамо из фабриката, кроят планове, изобщо не ми обръщат внимание…

— Звучи ужасно! — възкликвам съчувствено.

— И преди две години ми писна — продължава той, пресушавайки шампанското си. — Просто си грабнах багажа и изчезнах. Потопих се дълбоко. Имах нужда да събера мислите си. А това буквално ги паникьоса. Свързаха се дори с полицията — разперва ръце. — А аз така и не им казах къде съм бил, дори след като се върнах. След това започнаха да гледат на мен като на неуравновесен тип, едва ли не хахо. А баща ми и Лоркан бяха станали по-гъсти от всякога. А после баща ми най-неочаквано почина…

В гласа му се усеща такава болка, че кожата ми настръхва.

— И Лоркан е останал в компанията? — изричам предпазливо.

— Че къде другаде да отиде? Наместил се е добре там. Добра заплата, къща в имението — какво друго му трябва?

— Има ли деца?

— Не — свива рамене Бен. — Предполагам, че така и не са стигнали до мисълта за деца.

— Добре де, тогава защо просто не се отървеш от него? Тактично, разбира се? — възкликвам и тъкмо се каня да му предложа една юридическа фирма, която е специализирала в тактично освобождаване от служители, когато осъзнавам, че Бен въобще не ме слуша.

— Лоркан си въобразява, че само той знае кое е най-добре! — продължава той с тон, изпълнен с дълбока ненавист. — Затова ми диктува как да живея живота си. Как да ръководя компанията си. Коя рекламна агенция да наема. Колко да плащам на чистачките. Кой вид хартия е най-добър за… примерно… делови бележници — въздъхва шумно. — А аз не знам отговора. Затова той печели.

— Тук не става въпрос за това кой печели и кой не — обаждам се аз, но Бен изобщо не ми обръща внимание.

— Веднъж дори ми конфискува телефона пред куп хора, защото реши, че „не било прилично“, моля ти се! — продължава, изпълнен с негодувание.

— Но това си е живо насилие! — възкликвам шокирана. — Имаш ли добър началник на отдел „Човешки ресурси“?

— Да — отговаря смръщено Бен. — Но тя напуска. Пък и никога не би направила забележка на Лоркан. Там всичките го обичат.

Слушам го напълно професионално и се ужасявам все повече и повече. Всичко това ми звучи като пълно самоуправство. Идва ми да извадя лист хартия и да започна да съставям план за действие на Бен, за да му помогна да хване юздите на Лоркан, но това надали е подходяща тема за разговор по време на меден месец.

— Я по-добре ми кажи къде всъщност беше, когато изчезна? — изричам с нежен глас.

— Наистина ли искаш да знаеш? — поглежда ме с крива усмивка Бен. — Това не беше сред най-успешните периоди в живота ми.

— Нищо, кажи ми!

— Вземах уроци при комика Малкълм Робинсън.

— Малкълм Робинсън ли? — ококорвам се аз. — От плът и кръв?

Обожавам Малкълм Робинсън. Ужасно смешен е. Преди имаше едно брилянтно шоу, в което веднъж успях да го гледам в Единбург.

— Купих ги анонимно на един благотворителен търг. По принцип бяха предвидени само за един уикенд, но аз го убедих да ги удължим до една седмица. Струваше ми цяло състояние. И в края на седмицата го помолих да ми каже съвсем честно дали имам талант за комик.

Настъпва тишина. Изражението му говори само за себе си. И въпреки това прочиствам гърло и тихо питам:

— И какво… каза той?

— Каза, че нямам — отсича мрачно Бен. — Беше много директен. Каза ми да се откажа от тази идея. И всъщност ми направи услуга. Оттогава насам нито веднъж не съм се опитвал да се правя на комик. Не съм казвал дори виц.

— Сигурно си бил съкрушен — отбелязвам съчувствено. — Да, гордостта ми определено бе наранена.

— А колко време се беше… — не довършвам. Не знам как да го кажа. За щастие Бен схваща идеята.

— Седем години.

— И после просто се отказа? Ей така, изведнъж?

— Аха.

— И не каза за това на никого? Нито на баща ти? Нито на Лоркан?

— Помислих си, че ще забележат, че съм спрял да излизам на сцена и ще попитат защо. Но те не забелязаха — болката в гласа му е непогрешима. — А нямаше с кого другиго да… сещаш се… да споделя.

Съвсем спонтанно хващам ръката му и я стисвам.

— Вече имаш мен — изричам тихо. — За да споделяш.

Той отвръща на стискането ми и погледите ни се сключват. За момент имам чувството, че сме едно цяло. После се появяват двама сервитьори, за да разчистят чиниите от канапетата, ние откъсваме ръцете си и магията е разрушена.

— Странен меден месец, не мислиш ли? — отбелязвам неловко.

— Ами, не знам… На мен започва да ми харесва.

— На мен също! — не мога да не се разсмея аз. — Почти се радвам, че всичко е толкова странно. Поне никога няма да го забравим.

И наистина го мисля. Ако не бяхме имали всичките тези проблеми с леглата, сега сигурно нямаше да седим в този ресторант и аз никога нямаше да науча всички тези неща за Бен. Странно как се нареждат нещата понякога. Под масата преплитам крак с неговия и плъзвам пръсти нагоре по бедрото му, започвайки маневрата, която си е моя запазена марка, но той тръска енергично глава и отсича:

— Недей! Няма да издържа! Ще се пръсна!

— И как тогава ще издържиш масажа за двойки? — подкачам го аз.

— Като им кажа да го сведат до десет минути, а след това да ни оставят сами, в пълно уединение — отговаря съвсем сериозно той. — Готов съм да дам солиден бакшиш.

— Остава още един час — отбелязвам, като си поглеждам часовника. — Питам се какви ли етерични масла използват.

— Може ли да не говорим за масла? — поглежда ме измъчено той. — Пощади ме!

— Окей — разсмивам се аз. — Ето ти тогава нова тема. Кога ще отидем да видим нашата къща за гости? Утре ли?

Чувствам се отчасти развълнувана и отчасти ужасена от мисълта, че ни предстои да отидем отново в къщата за гости. Защото тя е мястото, където се запознахме. Там е мястото, където бе запален нашият огън. Там се промени животът ми. Там изобщо се случи всичко. Всичко — в една малка къща за гости, преди петнайсет години.

— Да, утре — кимва Бен. — Но ще трябва да ми изпълниш няколко цигански колела по плажа!

— Непременно! — усмихвам му се аз. — А ти ще трябва да се хвърлиш от онази скала!

— А после ще намерим онова заливче, в което ходехме…

И двамата сме вече със замаяни погледи, потънали в спомените си.

— Едно време носеше едни много къси панталонки, ръчно боядисани — казва Бен. — Спомням си, че ме побъркваха.

— Нося ги в куфара си — признавам аз.

— Сериозно?! — светват очите му. — Да, запазих ги. Въпреки годините. — Ти наистина си ангел!

Подхилвам му се дяволито и усещам, че хормоните ми литват към небесата. Божичко, как ще издържа още цял час? С какво да запълня времето си?

— Ще взема да пиша на Флис, за да й се похваля с победата — казвам, вадя телефона си и бързо печатам:

Познай какво стана! ПОБЕДИХМЕ! Всичко върви прекрасно! С Бен сме страхотен екип! Адски съм щастлива!

Не мога да не се усмихна, докато пиша. Тя със сигурност няма да повярва на очите си. Всъщност надявам се тези новини малко да я поразвеселят. Звучеше доста напрегната, когато се чухме за последен път. Питам се какво ли става при нея. Импулсивно добавям към есемеса си:

Надявам се, че и твоят ден е прекрасен! Наред ли е всичко?? Л. ххх

Шестнайсета глава
Флис

Нищо й няма на София, България. Страхотен град. Идвала съм тук и преди. Много пъти. Има си хубави църкви, интересни музеи и книжен пазар на открито. Но не точно тук искам да стоя в шест вечерта, потна и уморена, и да чакам появата на багажа си на лентата, когато по това време трябваше да бъда на гръцкия остров Иконос!

Единственото хубаво в тази ситуация е, че не мога да виня Даниел. Не и този път. Това си е абсолютно дело на съдбата или на Бога. (Много ти благодаря, Боже. Това да не би да е заради нещата, които казах в часа по вероучение, когато бях на единайсет? Е, стига де! Беше на майтап!) Въпреки че точно сега много бих искала да стоваря цялата вина върху Даниел. И по-конкретно, идва ми да го сритам. Но тъй като не мога да сритам него, нищо чудно да пострада количката ми за багаж.

Тълпата около лентата за получаване на багаж е с широчина пет редици. Има хора от няколко полета и нито един от тях не е в добро настроение. Особено моите спътници от Полет 637 за Иконос. Не виждам много усмивки наоколо. Пълна липса на шеги и закачки.

София, шибаната България! Я стига!

Годините пътуване по работа са ми изградили едно относително дзен съзнание относно полетите, закъсненията и прецакванията, но не мога да не призная, че точно това прецакване е с епични размери. Не можеше просто да кацнем, да изпратим горката старица в болница, а след това просто да продължим пътуването си. О, не! Трябваше да търсим багажа й, а след това се появи проблемът с липсата на писти за излитане, а после се оказа, че единият двигател на самолета нещо не бил в ред. И резултатът от всичко това е непредвидена нощувка в София. Ще ни настанят в хотел „Сити Хайтс“. (Не е лош, четири звезди, страхотен бар на покрива, доколкото си спомням.)

— Това е нашият! — провиква се Ноа за петдесет и първи път. Нарочва за наш почти всеки черен куфар, който се появи на лентата, въпреки че нашият си има непогрешима червена лента и сигурно вече пътува за Белград.

— Не е, Ноа! — изричам търпеливо. — Продължавай да се оглеждаш!

Тлъста жена скача върху крака ми и аз се опитвам да си спомня някоя сочна българска псувня, която съм чувала, когато внезапно телефонът ми се обажда, че съм получила есемес, и аз го вадя от джоба си.

Познай какво стана! ПОБЕДИХМЕ! Всичко върви прекрасно! С Бен сме страхотен екип! Адски съм щастлива! Надявам се, че и твоят ден е прекрасен! Наред ли е всичко?? Л. ххх

Толкова съм шокирана, че в продължение на няколко секунди не мога да мръдна. Те са победили! Ама как така, по дяволите?

— От кого е? — пита Ричард, забелязал, че чета. — Да не би да е от Лоти?

— Мммм… да — мозъкът ми е твърде вцепенен, за да лъжа.

— Какво пише? Осъзнала ли е, че е допуснала огромна грешка? — пита той с такова нетърпение, че сърцето ми се свива. — Сигурно са се провалили на състезанието, а?

— Всъщност… — поколебавам се. Как да му съобщя? — Всъщност спечелили са.

Усмивката му се стопява и той се ококорва ужасен.

— Спечелили са?!

— Очевидно.

— Но нали нищо не знаеха един за друг?

— Наистина не знаят.

— Ти каза, че ще се провалят! — изрича Ричард с обвинителен тон.

— Да, знам! — чувствам се напълно съсипана. — Виж какво, сигурна съм, че има някакво логично обяснение! Може да е станало някакво преплитане на линиите. За по-сигурно ще й звънна! — натискам бутона за бързо набиране на Лоти и се обръщам.

— Флис? — дори една сричка ми е достатъчна, за да усетя колко е щастлива.

— Поздравления! — изричам, стараейки се да вляза в тона й. — Ти… значи сте спечелили?

— Не е ли страхотно?! — възкликва в екстаз тя. — Де да можеше да ни видиш, Флис! Направихме го в ролите на Дърк и Сали — спомняш ли си? Онзи телевизионен сериал, който непрекъснато гледахме?

— Ясно — казвам, макар нищо да не ми е ясно. — Браво!

— И спечелихме масаж за двойки на плажа! Не е ли страхотно? И сега празнуваме с най-великолепните канапета от омари и шампанско, които някога съм опитвала! И утре ще отскочим до онази къща за гости. И Бен написа любовно стихотворение за мен на френски! — въздъхва щастливо. — Това е идеалният меден месец!

Втренчвам се в телефона си с все по-нарастващ ужас. Шампанско? Френска любовна поезия? Идеалният меден месец?

— Ясно — казвам пак, опитвайки се да запазя самообладание. — Това е… много изненадващо.

Но какво, по дяволите, прави Нико? Да не би да е заспал?

— Да, допреди малко всичко вървеше ужасно — продължава Лоти, като се засмива щастливо. — Направо няма да повярваш! Дори още не сме… Сещаш се. Но някак си това няма значение — гласът й омеква. — Сякаш всички тези премеждия ни сближиха още повече!

Премеждията са ги сближили? Аз лично съм ги сближила?!

— Прекрасно! — изписквам ужасено. — Страхотно! Значи смяташ, че взе правилното решение, като се омъжи за Бен?

— Повече от сигурна съм! — възкликва ентусиазирано сестра ми.

— Страхотно! Чудесно! — сбърчвам нос, чудейки се как да продължа. — Само дето… наскоро се сетих за Ричард. Питах се какво ли прави. Поддържаш ли връзка с него?

— Ричард ли? — провиква се гневно тя и едва не ме издухва през телефона. — От къде на къде ще поддържам връзка с Ричард? Той отдавна не е част от живота ми и ми се иска никога да не го бях срещала!

— Аха — потърквам нос, стараейки се да не поглеждам към Ричард. Надявам се, че не я чува.

— Можеш ли да повярваш, че бях готова да прекося целия Атлантически океан заради него?! А той никога не би направил подобно нещо за мен, никога! — от горчивината в гласа й загорчава и на мен. — Той няма и капчица романтизъм в сърцето си!

— Невъзможно! — срязвам я аз, преди да съм успяла да се овладея.

— Напротив, възможно! — отсича с категоричен тон тя. — И знаеш ли какво смятам? Смятам, че той никога не ме е обичал истински. И сигурно вече напълно ме е забравил!

Поглеждам към Ричард — разгорещен, потен, решителен — и ми идва да се разпищя. Само ако сестра ми знаеше…

— Освен това, Флис, смятам, че е проява на лош вкус от твоя страна да ми говориш за Ричард! — допълва сърдито тя.

— Извинявай! — побързвам да замажа положението аз. — Просто разсъждавах на глас. Радвам се, че си прекарваш добре.

— Прекарвам си фантастично! — натъртва тя. — Говорим, засилваме връзката си, правим планове… О, между другото, онзи тип, за когото ми спомена онзи ден — Лоркан…

— Да? Какво за него?

— Както разбирам, изобщо не става. Трябва да го избягваш. Не си го виждала пак, нали?

Поглеждам към Лоркан, който стои до лентата за багаж, метнал Ноа на раменете си.

— Ами… не особено — изричам неопределено. — Защо?

— Той е най-кошмарният и арогантен човек на този свят! Знаеш, че работи за компанията на Бен, нали? Е, както става ясно, влязъл е под кожата на бащата на Бен, за да му даде тази работа, устроил се е удобно и сега се опитва да превземе всичко и дори да контролира Бен!

— О! — възкликвам объркано. — Нямах представа. Мислех, че са приятели.

— Е, и аз така мислех. Но Бен всъщност го мрази. Както става ясно, веднъж конфискувал телефона на Бен пред хората, представяш ли си?! — повишава възмутено глас тя. — Все едно е училищен директор! Възмутително! Казах на Бен, че трябва да го съди за насилие! А има и ред други неща! Затова ми обещай, че няма да го виждаш повече, няма да се влюбваш в него и други подобни глупости!

Този път успявам да се овладея и да не се изсмея саркастично. Вече няма шанс! Но на глас изричам:

— Ще се постарая. А ти ми обещай, че ще… ммм… ще продължаваш да си прекарваш приятно! — едва не се задавям от тези думи. — Сега какво следва при вас?

— Масаж за двойки на плажа! — изписква щастливо тя.

Всяка клетка от тялото ми се сковава от ужас.

— Ясно — преглъщам на сухо. — Та… кога ще бъде това?

В главата ми вече се върти тирадата, която ще изнеса на Нико. Но какво става там? Как може да проявява подобно нехайство? Защо те пият шампанско и ядат омари? Защо е позволил на Бен да й напише любовно стихотворение на френски? Трябвало е да скочи и да измъкне молива от ръката му!

— След половин час — отговаря сестра ми. — Мажат двойката с етерични масла, а след това я оставят в уединение. Честно да ти призная, Флис — снишава глас тя, — двамата с Бен вече едва издържаме!

Идва ми да се пръсна от напрежение. Не такива бяха плановете ми. Приклещена съм в шибаната София, а двамата с Бен се канят да направят бебе на плажа, което сигурно после ще кръстят „Плаж“ и за което ще се борят със зъби и нокти в съда, когато бракът им се разпадне. В мига, в който затварям на Лоти, звъня на Нико.

— Е? — пита нетърпеливо Ричард. — Каква е ситуацията?

— Ситуацията е следната: аз владея ситуацията! — срязвам го аз и в този момент чувам, че в другия край на линията се включва гласовата поща: — „Здрасти, Нико, обажда се Флис. Трябва да говорим! Веднага! Обади ми се! Чао!“.

— И какво каза Лоти? — настоява Ричард, когато приключвам с оставянето на съобщение. — Победили ли са наистина?

— Очевидно да.

— Копеле! — възкликва той и свива гневно юмруци. — Копеле! Какво знае за нея той, което аз не знам? Какво има той, което аз нямам? Освен, разбира се, имението…

— Ричард, престани! — прекъсвам го вбесено. — Това не е съревнование!

Ричард ме поглежда така, като че ли съм най-големият кретен на света, и възкликва:

— Естествено, че е съревнование!

— Не, не е!

— Флис, всичко в живота на мъжа е съревнование! — провиква се той, вече изгубил самообладание. — Не го ли съзнаваш? От мига, в който станеш момченце на три и започнеш да играеш с приятелчета, се питаш: „Хей, аз по-висок ли съм от него? По-голям ли съм? По-преуспяващ ли съм? Моята съпруга е по-красива, нали?“. Затова в деня, в който някое самодоволно копеле с частен самолет избяга с момичето, което обичаш, съревнованието отново започва!

— Не можеш да си сигурен, че той има частен самолет — отбелязвам след кратка пауза.

— Предполагам.

Настъпва тишина. И противно на здравия разум аз започвам мислено да оценявам Ричард на фона на Бен. Да, Ричард би спечелил според мен, но, от друга страна, още не съм се запознала с Бен.

— Добре де, да кажем, че си прав — изричам накрая. — Кое се брои като победа? Къде е линията на финиша? Тя е омъжена за друг. Това означава ли, че ти вече си загубил?

Не искам да бъда груба, но фактите са си факти.

— Когато кажа на Лоти какво чувствам всъщност… но тя пак каже не, тогава вече ще се брои, че съм загубил! — отсича решително Ричард.

Сърцето ми се свива от съчувствие към него. Той застава доброволно на стартовата линия. Поне никой не може да го обвини, че избира лесния път.

— Окей — кимвам. — Е, ти поне знаеш кого ще подкрепя в това състезание — допълвам и стисвам лекичко рамото му.

— Какво правят те сега? — кимва към телефона ми. — Кажи ми какво правят. Сигурен съм, че тя ти е казала!

— Току-що са яли омари и са пили шампанско — отговарям неохотно. — А Бен й е написал любовно стихотворение на френски.

— На френски ли? — Ричард изглежда така, сякаш някой го е сритал в корема. — Брей, умно било копелето!

— А утре смятат да отскочат до къщата за гости — продължавам и точно в този момент към нас се приближава Лоркан. Двамата с Ноа влачат след себе си три куфара. — Браво на вас! — обръщам се към тях. — Това е всъщност всичкият ни багаж!

— Дай пет! — обръща се синът ми тържествено към Лоркан и удря дланта му.

— Къщата за гости ли? — намесва се Ричард, съсипан от тази новина. — Искаш да кажеш мястото, където са се запознали?

— Същото.

Той се смръщва още повече и отбелязва:

— Тя непрекъснато говори за това място. За калмарите, които не приличали на никои други калмари в целия свят. За уединения плаж, който не бил като никой друг плаж на света. Веднъж я заведох в Кос и единственото, което повтаряше, бе, че не било толкова хубаво като в къщата за гости.

— О, господи, къщата за гости! — приглася му Лоркан. — Мразя това място! Ако чуя Бен още веднъж да ми разправя как залезът бил като преживяване, променящо съзнанието…

— Лоти също непрекъснато тътнеше за този залез — вметва Ричард.

— И как всички ставали с изгрева на слънцето и правели шибаната йога…

— … и хората…

— … и атмосферата…

— А морето било най-чистото, най-тюркоазеното, най-перфектното море в целия свят — намесвам се и аз, подбелвайки очи. — О, я стига!

— Шибано място — промърморва Лоркан.

— Ще ми се наистина да бе изгоряло! — допълва Ричард.

Споглеждаме се развеселено. На този свят няма нищо по-хубаво от общия враг.

— Е, трябва да тръгваме — отбелязва накрая Лоркан. Подава ми дръжката на куфара ми и аз тъкмо се каня да я поема, когато телефонът ми звъни. Поглеждам екрана — слава богу, Нико е. Най-накрая!

— Нико! Къде се губиш, за бога?!

— Флис! Знам какво си мислиш и съм съсипан… — започва той и се впуска в някакво витиевато извинение. Но аз го прекъсвам и отсичам:

— Виж какво, сега нямаме време за това. Всеки момент ще го направят на плажа! Трябва да действаш бързо! Слушай сега!

Седемнайсета глава
Лоти

Това е перфектната обстановка за първа брачна нощ! Така де, наш собствен плаж, нали? По-готино от това няма накъде!

Намираме се в малко, откъснато от света заливче, до което се стига по няколко камъка откъм основния плаж и пред което на една скала е поставен знак „Не безпокойте“. Двете ни масажистки ни отведоха там с малка процесия, завършваща с Георгиос и Хермес, носещи подноси с шампанско и омари, които сега ни чакат върху легло от лед. Двамата сме се изтегнали на огромно двойно легло за масажи, а двете ни масажистки Анджелина и Кариса втриват етерични масла в телата ни. Оградени сме от издуващи се от вятъра бели завеси, така че сме напълно откъснати от света. Небето е окъпано в онова наситено синьо, което се вижда само в определен момент от настъпването на вечерта, а ароматните свещи, разпръснати по пясъка, изпълват всичко наоколо с приятно ухание. Птиците се стрелкат насам-натам и цвърчат. Чувам тихото плискане на вълните по плажа, долавям солта във въздуха. Всичко е толкова красиво, че имам чувството, че се намирам в поп клип от осемдесетте.

Бен протяга ръка и хваща моята и аз му отвръщам, но в този момент примижавам, когато Кариса докосва един особено упорит възел във врата ми. Мммм… Бен и аз, и бял балдахин на плажа, който ще бъде изцяло наш за цели два часа. Масажистките подчертаха този факт няколко пъти. „Два часа — повтаряше Анджелина. — Ще имате достатъчно време насаме. Ще се чувствате спокойни като двойка… Всичките ви сетива ще бъдат стимулирани… Никой няма да ви безпокои, това е гарантирано…“

Изрече го, без да й мигне окото, въпреки че трябваше. Както става ясно, това е услугата „чукане на чист въздух“, която се срамуват да включат в брошурата.

Кариса свършва с разтриването на врата ми. След това двете с Анджелина минават откъм горната част на леглото и в пълен синхрон започват масаж на главите ни. Аз се отпускам все повече и повече — дотолкова, че сигурно щях да заспя, ако не тръпнех от страст. Само гледката на голото тяло на Бен до мен, намазано с масло, е достатъчна, за да ме подлуди. Заклевам се, че ще използваме всяка минута от тези два часа, които ни се полагат! Заслужили сме си този секс! Достатъчно е само да ме докосне и ще експлодирам…

Дзън!

Отварям стреснато очи. Сякаш от нищото Анджелина и Кариса са извадили еднакви малки звънчета, които движат над главите ни като в някакъв ритуал.

— Свършихме — прошепва Кариса и подпъхва чаршафа около тялото ми. — Сега се отпуснете. Починете си!

Да, свърши! Лично време за секс, идваме! През полуотворените си клепачи виждам как масажистките се оттеглят от ограденото с балдахин пространство. Наоколо не се чува никакъв друг звук, освен лекото трептене на завесите, движени от вятъра. Вторачвам се в синьото небе, неспособна да говоря. Чувствам се буквално вцепенена от страст. Сигурно това е най-блаженото състояние, в което някога съм била — след масаж и преди секс.

— Е — обажда се Бен и пак стисва ръката ми, — най-сетне!

— Да, най-сетне! — каня се да се обърна, за да го целуна, но той е по-бърз от мен. Докато се усетя, той вече ме е обкрачил, стиснал в ръка шишенце етерично масло. Сигурно го е донесъл тайно. Боже, мисли за всичко!

— Не обичам да те масажира друг, освен мен! — отсича и излива малко масло върху раменете ми. Уханието е мускусно, чувствено и разкошно. Въздъхвам от удоволствие, докато той ме покрива цялата с това масло, с бързи, всеобхватни движения, от които потрепервам.

— Господин Пар, знаете ли, че сте много талантлив? — изричам с дрезгав глас. — Трябва да отворите спа център.

— Искам само един клиент — промърморва той и започва да втрива масло в зърната ми, на стомаха ми, по-надолу… И аз изскимтявам от желание. Толкова, толкова го желая…

— Харесва ли ти? — поглежда ме с огромни, потъмнели от страст очи.

— Цялата съм настръхнала. Непоносимо е.

— Аз също — прошепва той и се привежда да ме целуне, а ръцете му се движат надолу, между бедрата ми…

— Господи! — ахвам. — Горя! Наистина!

— Аз също!

— Ох!

— Знам, че обичаш грубата игра — засмива се той, но този път не мога да се съглася с него. Прекалено силно горя. Нещо не е наред.

— Може ли за момент да спрем? — отблъсквам го леко. Кожата ми буквално гори и имам чувството, че по мен пълзят насекоми. — Чувствам се прежулена!

— Прежулена ли? — проблясват очите му. — Скъпа, но ние дори не сме започнали!

— Изобщо не е смешно! Боли ме! — втренчвам се разтревожено в ръката си. Цялата се е зачервила. Но защо е червена? Бен се качва отново върху мен и аз давам всичко от себе си, за да стена от удоволствие, докато устните му се спускат по врата ми. Но всъщност стена от болка.

— Спри! — не издържам и се провиквам. — Почивка! Имам чувството, че горя!

— Аз също — диша тежко Бен.

— Сериозно ти казвам! Не мога да го направя! Погледни ме! Накрая Бен се отдръпва и ме оглежда с очи, премрежени от желание.

— Изглеждаш страхотно — промърморва накрая. — Великолепно!

— Не, не е вярно! Червена съм! — продължавам да викам и оглеждам уплашено ръцете си. — И дори започвам да се подувам! Виж!

— Тези неща наистина са подути — обгръща с длан една от гърдите ми Бен. Той не чува ли какво му говоря?

— Ооох! — махам ръката му от себе си. — Говоря ти напълно сериозно! Мисля, че имам алергична реакция към нещо. Какво имаше в това масло? Надявам се, че не и фъстъци, нали? Знаеш, че съм алергична към фъстъци!

— Най-обикновено масло — отговаря уклончиво той. — Нямам представа какво има в него.

— А трябва! Не може да не си прочел съдържанието, когато си го купувал! — вече крещя.

Настъпва тишина. Бен се нацупва като дете, изловено в беля.

— Не съм го купил — изрича накрая. — Даде ми го Нико, с комплиментите на управата. Било тяхната запазена марка или нещо такова.

— О! — не успявам да сдържа разочарованието си аз. — И ти не провери? Макар да знаеш, че съм алергична?!

— Добре де, забравил съм! — тросва ми се той. — Не мога да помня всеки дребен детайл, не мислиш ли?

— Не смятам, че алергията на съпругата ти е просто „дребен детайл“! — отсичам бясно, изпълнена с неочакваното желание да го ударя. Всичко вървеше толкова добре! Защо трябваше да ме къпе с това гадно фъстъчено масло?!

— Виж какво, може пък ако застанем под подходящия ъгъл, няма да те боли чак толкова — оглежда се отчаяно Бен и дръпва завесите. — Пробвай да застанеш на тези скали!

— Окей — аз също нямам търпение най-после да го направим. Ако сведем до минимум прекия контакт… Качвам се на скалите, като се старая да не се дърпам при всяко негово докосване. — Ооох…

— Не така…

— Ох! Спри!

— Да пробваме на другата страна…

— Ако успееш да се завъртиш мъничко… Пфу!

— Това от ноздрата ти ли беше?

— Така не става — отсичам, след като се изплъзвам от скалата за трети път. Бих могла да се опитам да коленича, ако имахме някаква подложка…

— Или ръба на легло…

— Ще се кача отгоре… О, не! Ох! Съжалявам! — примигвам. — Но това адски боли!

— Не можеш ли да си вдигнеш краката на врата?

— Не, не мога! — срязвам го аз. — Защо, ти можеш ли?

Атмосферата става все по-напрегната и по-напрегната. Пробваме една акробатична поза след друга. Аз непрекъснато охкам, но не от удоволствие. Към този момент кожата ми вече е напълно зачервена и подута. Имам нужда от някакъв успокояващ, хидратиращ крем, при това веднага. Но освен това имам нужда и от секс. Непоносимо е! Идва ми да се разрева от отчаяние!

— Хайде, давай! — провиквам се накрая решително. — Преживяла съм операция на корените на зъбите, та това ли няма да преживея?!

— Операция на корените на зъбите ли? — провиква се Бен, смъртно обиден. — Сексът с мен е като операция на зъбите?!

— Нямах предвид това.

Внезапно Бен се изправя и позеленял от яд, се провиква:

— Виж какво, през цялата ни почивка избягваш да правиш секс с мен! Какъв проклет меден месец може да бъде това?!

Това е съвсем несправедливо обвинение, което ме кара да се дръпна ужасено и да изкрещя:

— Не избягвам да правя секс с теб! Искам го точно толкова, колкото и ти! Но сега… адски ме боли… — озъртам се отчаяно. — Не може ли да пробваме тантрически секс?

— Тантрически секс ли? — подхвърля презрително Бен.

— Е, щом при Стинг се получава… — прошепвам и очите ми се пълнят със сълзи.

— Устните ти също ли са подпухнали? — пита внезапно Бен с надежда в гласа.

— Да, имам масло и на устните си. Не виждаш ли, че са подути? — отбелязвам нацупено, но тъй като схващам какво има предвид, допълвам: — Съжалявам!

Бен разплита крака си от моя и се отпуска нещастно в леглото. Въпреки желанието си аз не мога да не изпитам облекчение, че той вече не се търка о мен. Беше истинско мъчение.

Известно време просто си седим, потънали в тягостно мълчание. Тялото ми си е все така подпухнало и яркочервено. Сигурно приличам на черешка гигант. По бузата ми се търкулва сълза, после още една.

Той дори не се сети да ме попита дали алергията ми е опасна. Така де, не че е опасна, но въпреки това. Не може да се определи като загрижен за мен, нали така? А когато Ричард за първи път ме видя как реагирам на фъстъци, искаше да ме закара веднага до спешното. И оттогава насам нито веднъж не пропусна да провери съдържанието на менюто или на кутиите с готова храна. Той беше много грижовен…

— Лоти! — гласът на Бен ме кара да подскоча до небето от чувство за вина. Как мога да мисля за бившия си приятел, когато съм на меден месец?!

— Да? — обръщам се бързо, докато не е уловил мислите ми. — Просто си мислех за… нищо особено…

— Съжалявам! — разперва ръце той в искрено извинение. — Не исках да се държа така, но те желая отчаяно!

— Аз също теб.

— Просто лош късмет.

— Мисля, че тази поредица от лош късмет започва да ми идва в повече — отбелязвам тъжно. — Как се справя човек с подобен каталог от беди, а?

— Това нашето не е меден месец, а леден месец — допълва Бен.

Усмихвам се на опита му за шега, с който ме умилостивява донякъде. Поне полага някакви усилия.

— Може би е просто съдба — казвам, макар да не го мисля. Но Бен се хваща за тази идея като удавник за сламка.

— Може би си права. Помисли, Лоти! Утре се връщаме в нашата къща за гости! Връщаме се там, където го правихме за първи път! Може би там е мястото, където съдбата е отредила да консумираме брака си!

— Би било много романтично! — възкликвам. Идеята определено ми допада. — Бихме могли да намерим нашето тайно заливче!

— Помниш ли го?

— Никога няма да забравя онази нощ! — изричам развълнувано. — Това е един от най-хубавите спомени през целия ми живот!

— Е, може да го поразширим — отбелязва Бен, отново в добро настроение. — Колко време ще бъдеш извън строя?

— Нямам представа — промърморвам и оглеждам зачервената си като на рак кожа. — Реакцията е твърде силна. Може би до утре.

— Окей. Значи натискаме бутона за пауза. Съгласна?

— Съгласна — кимвам с благодарност. — В този момент натискаме „пауза“!

— А утре ще натиснем бутона за продължение.

— После ще върнем назад и пак отново! — ухилвам му се дяволито. — И отново, и отново!

Веднага разбирам, че този план допада и на двама ни. Седим и съзерцаваме морето и аз усещам, че постепенно се успокоявам от тихия плисък на вълните, песента на птиците и музиката, която достига до нас от основния плаж. Чува се жив оркестър. Може пък да отидем да го послушаме и да пийнем по нещо.

Усещам, че сме постигнали умиротворение. Докато си седим, Бен внимателно протяга ръка зад мен, а после я извива така, сякаш ме е прегърнал. Прилича на призрачна прегръдка. Кожата ми леко настръхва в отговор, но нямам нищо против. Недоволството ми се е изпарило. Всъщност даже не знам откъде изобщо се появи.

— Утре — казва той. — Никакво фъстъчено масло. Никакви икономи. Никакви арфи. Само ние двамата.

— Да, само ние двамата — кимвам. Може би той е прав. Може би наистина ни е писано да го направим пак в къщата за гости. — Обичам те! — допълвам импулсивно. — Въпреки всичко това сега и може би точно заради него.

— Аз се чувствам по същия начин — прошепва той, дарява ме отново с онази негова крива усмивка и сърцето ми претупва от щастие. И внезапно се изпълвам с еуфория въпреки подутата ми кожа, прекъснатия акт и леко изкривения глезен от опитите да се задържана скалите. Защото ето ни сега тук, отново в Иконос, след всичките тези години. А утре ще затворим кръга. Утре ще се върнем в най-важното място в нашия живот — къщата за гости. Мястото, където открихме любовта и преживяхме разтърсващи събития. Мястото, което промени завинаги съдбите ни.

Бен протяга ръка, сякаш за да стисне моята, а аз свивам пръсти под нея, но без да го докосвам (ръцете ми също са подпухнали). Няма нужда да му казвам колко важно е за мен да се върнем отново в онази къща за гости. Той разбира. Разбира ме по-добре от всеки друг на света. И точно затова ни е писано да бъдем заедно.

Осемнайсета глава
Флис

О, не! Неее! Но какви са тези лигавщини, за бога?!

Бен разбира душата ми. Мисли, че това е пръст на съдбата и аз съм съгласна с него. Направихме толкова много планове за бъдещето! Той иска същите неща, които искам и аз. Сигурно ще се преместим да живеем във Франция, в селско имение…

Прескачам набързо през следващите три имейла и се изпълвам с все по-голям ужас.

… невероятна атмосфера с белите завеси край морето и… Добре де… Пак не стана, но не това е най-важното…

… Не се докосвахме, но аз го усещах, това е като парапсихична връзка, ако ме разбираш…

… По-щастлива от всякога…

Значи не са се чукали, но тя е по-щастлива от всякога. Е, дори и да се опитвах да ги разделя, очевидно се провалих. По-скоро ги събрах. Браво на теб, Флис! Чудничко!

— Наред ли е всичко? — пита Лоркан, забелязал изражението ми.

— Всичко е тип-топ — почти изръмжавам в лицето му аз и грабвам яростно подвързаното с кожа меню за коктейлите.

От приземяването ни в София насам настроението ми не е сред най-ведрите. Но сега вече е буквално на дъното. Всичко, което съм предприела, рикошира върху мен, изтощена съм до немай-къде, в минибара в стаята ми нямаше тоник, а сега съм обградена от български проститутки!

Добре де, може и да не са всичките български проститутки, признавам си мислено, докато оглеждам за пореден път бара на покрива. Може би някои от тях са кралици на красотата или модели. А нищо чудно да има дори делови жени. Светлината не е много ярка, но навсякъде около мен проблясват диаманти, зъби и чанти на Луи Вюитон. Мястото надали би могло да се нареди сред скромните. Въпреки че не може да им се отрече на управата на „Сити Хайтс“, че знаеха името ми и дори не ми се наложи да моля за по-хубава стая. Настанена съм в най-шикозния апартамент, който съм виждала от известно време, състоящ се от две огромни спални, дневна с киносалон и обширна баня в стил арт деко. Нищо чудно по някое време да се наложи да я покажа и на Лоркан.

Стомахът ми се свива от очакване. Не съм много сигурна накъде вървят нещата между Лоркан и мен. Може би след няколко питиета ще разбера.

Този бар също е много шикозен, с просторни стъклени стени и малък басейн с черни плочки, който всички красиви хора/модели/делови жени наблюдават с презрение. За разлика от Ноа, който подскача и настоява да отиде да плува.

— Банският ти е в багажа — изричам сигурно за пети път.

— Остави го да плува по долни гащи — обажда се Лоркан. — Защо пък не?

— Да! — изписква Ноа, вдъхновен от тази идея. — По гащи! По гащи! — и пак започва да подскача, насъбрал много енергия след полета. Може пък едно плуване да му се отрази добре.

— Добре, върви! — предавам се аз. — Поплувай по гащи! Обаче тихо! Не пръскай хората!

Синът ми започва нетърпеливо да се съблича, хвърляйки от себе си дреха след дреха.

— Пазете ми портфейла! — изрича със сериозността на възрастен и ми връчва подаръка от авиолиниите, който получи от стюардесата. — И държа вътре да ми бъдат сложени няколко кредитни карти, моля!

— Не си достатъчно голям за кредитни карти — отсичам, докато сгъвам панталоните му и ги поставям прецизно на близкото кадифено канапе.

— Ето ти една! — намесва се Лоркан и му подава карта за „Старбъкс“. — С изтекъл срок е — допълва в ухото ми.

— Жестоко! — изписква щастливо Ноа и пъха внимателно картата в портфейла си. — Искам да бъде пълен като татковия!

На устата ми е саркастичен коментар относно издутия портфейл на баща му, но се овладявам. Това би било проява на горчивина от моя страна. А аз няма да се изпълвам с горчивина. Ще бъда самата сладост и светлина. Ами да!

— Татко ти се труди здраво за парите си, скъпи — отбелязвам със захаросан гласец. — Би трябвало да се гордееш с него!

— Джеронимооо! — провиква се щастливо детето и се втурва към басейна. И миг по-късно се приземява във водата като бомба, разплисквайки половината басейн около себе си. Върху близката блондинка в символична рокличка се излива цял порой и тя се отдръпва ужасено, опитвайки се да се изтръска.

— Съжалявам! — провиквам се весело към нея. — Опасностите на професията, нали? Не би трябвало да пиете точно до басейна!

Ноа вече е започнал своята изключително бурна версия на кроул и привлича неодобрителните погледи както на красивите хора наоколо, така и на красивия обслужващ персонал.

— На колко се обзалагаш, че Ноа е първият човек, който плува в този басейн? — обажда се с широка усмивка Лоркан.

Докато гледаме сина ми, в бара се появява Ричард, следван от група пътници от нашия самолет. Изглежда още по-разтревожен и отпреди и аз се изпълвам със съчувствие към него.

— Здрасти! — поздравява ни той и се отпуска на канапето. — Нещо ново от Лоти?

— Да, добрата новина е, че все още не са го направили — отговарям, за да го ободря.

— Все още ли? — провиква се слисано Лоркан и поставя звънко чашата си на масичката. — Но какво им става на тези хора?

— В случая — алергична реакция — свивам безгрижно рамене. — Използвали са фъстъчено масло или нещо подобно и Лоти се е подула.

— Фъстъчено масло ли? — ококорва се притеснено Ричард. — А тя добре ли е? Повикали ли са лекар?

— Мисля, че е добре. Наистина.

— Защото тези алергични реакции могат да бъдат много опасни! Но защо са използвали фъстъчено масло, за бога? Тя не ги ли е предупредила?!

— Аз… не знам — отговарям уклончиво. — Какво е това? — допълвам, за да сменя темата, и кимам към листа в ръката на Ричард.

— О, нищо особено — дръпва ръка Ричард и в този момент се появява Ноа, увит в елегантна черна хавлиена кърпа. — Нищо особено наистина.

— Все трябва да е нещо.

— Ами… Добре де! — тръсва глава Ричард и поглежда кръвнишки първо Лоркан, а после мен, предупреждавайки ни, че не е добре да се смеем.

— Започнах едно стихотворение. За Лоти. На френски.

— Браво на теб! — кимвам окуражаващо. — Може ли да погледна?

— Но все още не е завършено — промърморва той и макар и неохотно, ми подава листа.

Аз го тръсвам, за да го отворя, прочиствам гърло и започвам:

— Обичам те, Лоти. Повече от злоти — пауза. Не знам какво да кажа. — Ами, добро начало…

— „Обичам те, Лоти, повече от злоти“ ли? — възкликва сащисано Лоркан. — Ти сериозно ли?

— Лоти е много трудно за римуване! — възкликва отбранително Ричард. — Защо вие не опитате, а?

— Можеш да използваш „кюлоти“ — обажда се синът ми. — „Обичам те, Лоти, както си по кюлоти!“

— Благодаря, Ноа! — отбелязва с кисела усмивка Ричард. — Оценявам усилията ти!

— Много е добро! — побързвам да замажа положението аз. — В крайна сметка важна е идеята, нали така?

Ричард измъква листа от ръката ми и грабва менюто на масата. На корицата пише: „Неустоими български специалитети“, а вътре има списък с бързи закуски и леки ястия.

— Страхотна идея! — изричам умиротворяващо. — Хапни нещо, ще се почувстваш по-добре!

Ричард хвърля един бърз поглед на менюто, а после дава знак на една сервитьорка, която приближава усмихнато към нас.

— С какво мога да ви бъда полезна, сър?

— Имам няколко въпроса към вас относно „неустоимите български специалитети“! — отсича наперено той. — Шопска салата. Това български специалитет ли е?

— Сър? — усмивката на момичето става още по-широка. — Ще проверя!

— А пилешката кавърма? Тя български специалитет ли е?

— Сър, ще проверя — повтаря момичето и бързо записва нещо в тефтера си.

— Ричард! — сритвам го под масата. — Престани!

— Сандвич на готвача — продължава неумолимо той. — Той български специалитет ли е?

— Сър…

— Къдрави пържени картофки. От кой регион на България идват?

Момичето вече не пише нищо, а само го зяпа напълно сащисано.

— Престани! — просъсквам на Ричард, а след това се усмихвам на момичето и казвам: — Много ви благодарим! Ще ни трябва още малко време, за да си изберем.

— Ама аз просто си питах! — защитава се Ричард, когато сервитьорката се отдалечава. — Изяснявах си. Позволено ми е да си изяснявам нещата, нали така?

— Само защото не можеш да пишеш френска поезия не означава, че трябва да си го изкарваш на невинната сервитьорка! — изтъквам назидателно. — Както и да е, виж сега тук! Плато с мезета. Това си е български специалитет.

— Гръцки е.

— И български.

— Като че ли знаеш нещо за българите! — срязва ме Ричард, заглежда се замислено в менюто, после изведнъж го затваря и отсича: — Всъщност мисля да се оттегля.

— Няма ли да ядеш?

— Ще си извикам румсървис. До утре!

— Лека нощ! — провиквам се след него, а той ме поглежда мрачно през рамо.

— Горкият човек! — промърморва Лоркан, когато Ричард изчезва от погледите ни. — Той наистина я обича.

— И аз така мисля.

— Никой не тръгва да се занимава безславно с поезия, освен ако не е толкова влюбен, че е изгубил разумна преценка за възможностите си.

— „Повече от злоти“ — цитирам аз и тук вече не издържам и се изкисквам. — Злоти, моля ви се!

— „Както си по кюлоти“ беше по-добро — отбелязва с престорена сериозност Лоркан и повдига вежди. — Ноа, знаеш ли, че от теб може да излезе истински поет лауреат някой ден!

Ноа хвърля хавлията си и се връща обратно в басейна, а ние го наблюдаваме известно време, докато плува.

— Добро дете — отбелязва по едно време Лоркан. — Умно. Уравновесено.

— Благодаря! — не мога да не се усмихна аз на този комплимент. Ноа действително е умен. Що се отнася до уравновесеността, там вече не съм много сигурна. Уравновесените деца не се хвалят с измислена трансплантация на сърцето, нали?

— Изглежда много щастлив — продължава Лоркан и си взема шепа фъстъци. — Попечителството уредено ли е добре?

Думата „попечителство“ автоматично задейства вътрешния ми радар и аз усещам, че сърцето ми започва да бие като лудо, готово за битка. Тялото ми се изпълва с адреналин. Започвам да въртя притеснено между пръстите си флашката, която виси на врата ми. В главата ми изникват реч след реч — дълги, ерудирани, унищожителни речи. Освен това ми се приисква да ударя плесница на някого.

— Питам, защото някои мои приятели преживяха буреносни времена с битките за попечителство — допълва Лоркан.

— Да, добре е уредено — кимвам, стараейки се да запазя самообладание. Добре е, сигурна съм.

Но ми иде да изкрещя: „Буреносни времена ли? Позволи ми аз да ти кажа какво е буреносно!“.

Едновременно с това в главата ми звънва и гласът на Барнаби като предупредителен сигнал: „Ти каза, че каквото и да става, никога няма да се поддадеш на огорчението“.

— И всичко мина по мед и масло? — пита Лоркан.

— Разбира се — кимвам и го дарявам с най-спокойната си усмивка. — Всъщност всичко беше много лесно и ясно. И бързо! — добавям за ефект. — Много бързо.

— Извадила си късмет.

— Да, голям — кимвам. — Много голям късмет извадих!

— И двамата с бившия ти се разбирате?

— Като дупе и гащи сме си.

— Ти си невероятна! — възкликва удивен Лоркан. — Тогава сигурна ли си, че искаш да си разведена с него?

— Просто много се радвам, че той откри щастието с друга жена — отбелязвам и се усмихвам още по-сладко. Способността ми да лъжа започва да заблуждава дори мен. Всъщност говоря точно противоположното на истината. Това е почти като игра.

— И разбираш ли се с новата му партньорка?

— Първи приятелки сме.

— А Ноа как я възприема?

— Всички сме като едно голямо щастливо семейство!

— Ще пийнеш ли още едно?

— Не, за нищо на света! — отсичам, но в този момент си давам сметка, че Лоркан няма представа от моята игра, затова се поправям: — Всъщност с удоволствие!

Докато той вика сервитьор, аз изяждам няколко ядки и се опитвам да измисля нови лъжи, свързани с развода. Но още докато ги измислям — Редовно играем заедно тенис на маса; Даниел ще кръсти второто си дете на мен — главата ми бръмва. Пръстите ми започват да въртят флашката на врата ми все по-яростно. Тази игра вече не ми харесва. Добрата фея в мен започва да губи от силата си. На повърхността излиза лошата фея и държи да си каже думата.

— Значи съпругът ти трябва да е страхотен човек — отбелязва Лоркан, след като е дал новата ни поръчка. — След като вие двамата имате толкова специални отношения…

— Да, страхотен е! — просъсквам през стиснати зъби.

— Сигурно.

— Толкова съобразителен и мил човек! — продължавам да съскам, вече стиснала юмруци. — Той е толкова харизматичен, чаровен, алтруистичен, любезен… — не довършвам. Едва си поемам дъх. Виждам звезди пред очите си — в най-буквалния смисъл на думата. Оказва се, че правенето на комплименти на Даниел е вредно за моето здраве. Повече не мога да го правя! — Той е… е… е… — като кихавица е. Трябва да излезе! — Копеле! — изтърсвам с цялата си насъбрана ярост.

Кратка пауза на нашата маса. Забелязвам, че някои от мъжете от съседните маси ни поглеждат с интерес.

— Но копеле в добрия смисъл на думата, нали? — опитва се да си изясни Лоркан. — Или… О! — вижда лицето ми.

— Извинявай, излъгах те! Даниел е най-големият кошмар, който една разведена съпруга е принудена да търпи, и затова съм огорчена! Да, огорчена съм! Това е! — дори самото изричане на тази истина ми носи известно облекчение. — Костите ми са изпълнени с горчивина, сърцето ми е огорчено, кръвта ми дори е вгорчена… — и тук внезапно ми хрумва нещо. — Хей, почакай! Ти нали прави секс с мен? Сигурно си разбрал, че съм огорчена!

Няма начин той да не го е доловил от единствената ни нощ заедно. Тогава бях доста напрегната. Мисля, че дори псувах. Много.

— Да, мина ми през ума — кимва леко с глава той.

— Когато крещях: „Да ти го начукам, Даниел!“ точно когато свършвах, нали? — не мога да се сдържа аз. — Извинявай. Това беше просташка шега.

— Няма нужда да ми се извиняваш — отсича Лоркан, без дори окото му да трепне. — Единственият начин да оцелееш по време на развод са просташките шеги. „Какво правим, когато бившата ни съпруга успее да ни избяга? Заемаме по-добра позиция за стрелба.“

Аз автоматично контрирам:

— „Защо разводът е толкова скъп? Защото си струва!“

— „Защо разведените мъже се женят втори път? Защото имат лоша памет.“

Чака ме да се засмея, но аз съм потънала в мисли. Вълната адреналин се е оттеглила от тялото ми, оставяйки след себе си познатите боклуци — грозните ми мисли.

— Проблемът е… — потривам силно носа си. — Проблемът е, че аз не оцелях след развода. Защото оцеляването означава, че бих била същият човек като преди, нали?

— А коя си сега? — пита Лоркан.

— Нямам представа — отговарям след продължителна пауза. — Отвътре се чувствам изпепелена. Като при изгаряне трета степен. Само че никой не го вижда.

Лоркан примигва, но не отговаря нищо. Той е един от онези рядко срещани хора, които те изчакват и изслушват.

— По едно време започнах да се питам дали не полудявам — казвам, втренчена в чашата си. — Как бе възможно Даниел да вижда света така, както го виждаше? Как бе възможно да говори толкова много неверни неща и хората да продължават да му вярват? А най-лошото от всичко е, че никой друг не може да ти влезе в положението. Разводът е като контролиран взрив — всички, които са отвън, са си съвсем наред.

— Всъщност всички са отвън — кима енергично Лоркан. — Не намрази ли всички тези хора? Които ти казват да не мислиш за това, да бъдеш над него?

— О, да! — кимам енергично аз. — И които непрекъснато ти повтарят: „Гледай позитивно на нещата, скъпа! Поне не си била обезобразена от професионална злополука!“.

Лоркан избухва в смях и отбелязва:

— Очевидно с теб познаваме едни и същи хора!

— Знаеш ли какво ми се иска най-много? Той да излезе окончателно и завинаги от живота ми! — възкликвам и въздъхвам отчаяно. — Ще ми се да можеха да правят… не знам. Може би някаква лазерна операция за точково премахване на спомена за бившия съпруг! — Лоркан се усмихва с разбиране, а аз глътвам виното си и питам: — Ами при теб как беше?

— Доста неприятно — отговаря веднага той. — Имаше някои гадости за пари, но тъй като нямахме деца, това поне улесни донякъде нещата.

— Късметлия си, че нямаш деца.

— Не мисля — изрича глухо той.

— О, напротив! — упорствам аз. — Навлезеш ли в делата за попечителство, става цял…

— Всъщност не съм! — в гласа му се усеща горчивина, каквато не съм чувала до този момент, и изведнъж си давам сметка, че не знам почти нищо за личния му живот. — Не можахме да имаме деца — добавя. — Всъщност аз не можех. И бих казал, че този факт допринесе с поне осемдесет процента за раздялата ни. Може би дори със сто! — отсича и отпива голяма глътка уиски.

Толкова съм шокирана, че не знам какво да кажа. С тези няколко думи той ми разказа история, пълна с толкова много тъга, че моментално изпитвам вина за собствените си оплаквания. Защото аз поне имам Ноа.

— Съжалявам — промърморвам накрая.

— Да, аз също — изрича тихо той и ми се усмихва с крива, но мила усмивка и аз веднага разбирам, че той усеща чувството ми за вина. — Въпреки че, както казваш, това действително би усложнило нещата.

— Не исках да кажа… — смотолевям. — Не знаех…

— Няма проблеми! — вдига ръка той. — Наистина.

Този тон ми е познат — аз също го използвам. Означава: „Няма проблеми, нещата просто стоят така“.

— Наистина съжалявам — изричам неловко.

— Да, знам — кимва. — Благодаря!

За известно време между нас настъпва мълчание. В главата ми кръжат разни мисли, но не смея да ги споделя с него. Не го познавам достатъчно добре. Не мога да бъда сигурна дали неволно няма да го наранят.

Накрая се връщам на безопасна територия — добре познатата тема за Лоти и Бен.

— Проблемът е, че… — въздъхвам. — Просто искам да спася сестра си от същия вид болка, който сме преживели ние с теб. Това е. Точно затова сега съм тук.

— Мога ли да отбележа само едно нещо? — поглежда ме Лоркан. Устните му потрепват и разбирам, че иска да разведри настроението. — Та ти дори не си се запознала с Бен!

— Не ми и трябва! — тросвам му се аз. — Онова, което ти не знаеш, е, че това не й е за първи път. Всеки път, когато сестра ми се раздели с някого, прави нещо глупаво, прибързано и често налудничаво, което след това е принудена да поправя. Наричам тези нейни актове „Несполучливи избори“.

— „Несполучливи избори“ значи. Харесва ми — отбелязва Лоркан. — Значи си убедена, че Бен е нейният пореден несполучлив избор, така ли?

— А ти не мислиш ли така? За бога! Да се ожениш след пет минутна среща, да планираш живот в селско имение във Франция…

— Селско имение ли? — прекъсва ме шокиран Лоркан. — Кой го каза?

— Лоти, разбира се! Само за това говори сега! Как щели да отглеждат кози и пилета и ние всички ще им ходим на гости и ще ядем ръчно месени багети!

— Това въобще не ми звучи като Бен — отбелязва замислено Лоркан. — Пилета? Сигурна ли си?

— Ето това имах предвид! Звучи ми като някаква абсурдна фантазия! И всичко ще се срине на пух и прах, и тя ще завърши разведена и огорчена като мен, и… — твърде късно осъзнавам, че почти крещя. Мъжете от съседната маса пак ме оглеждат, като че ли съм луда. — Точно като мен — повтарям, вече доста по-тихо. — А това ще бъде катастрофа!

— Мисля, че си твърде сурова към себе си — казва Лоркан. Опитва се да бъде мил с мен. Но точно сега не съм в настроение за ласкателства.

— Отлично знаеш какво имам предвид! — просъсквам и се привеждам към него. — Ти би ли изсипал целия ад на развода върху човек, на когото държиш? Или по-скоро би се опитал да го предотвратиш?

— Значи смяташ да се появиш изневиделица, да й кажеш да поиска анулиране на брака и после да се омъжи за Ричард. Мислиш ли, че ще те послуша?

— Не е точно така — поклащам глава. — Вярно, наистина смятам, че Ричард е страхотен и е идеален за Лоти, но аз не отивам там от името на Ричард. Ричард трябва сам да защитава каузата си. Аз отивам там, за да й кажа: „Не обърквай живота си, сестричке!“.

— И колко удобно за теб, че засега меденият им месец е истински кошмар! Направо ръката на провидението, нали така? — отбелязва Лоркан и ме поглежда изпитателно.

Настъпва кратка, напрегната пауза, през която се чудя дали да го уведомя за тайната си операция. Но се отказвам и изричам безгрижно:

— Да, така си е. Просто късмет.

Ноа пак се приближава към нас. Мокрите му крака оставят следи върху тъмносивия килим. Намества се върху коляното ми и сърцето ми пак се изпълва с радост. От него се излъчват светлина и надежда, подобно на аура, и всеки път, когато го докосна, част от тях се пропива и в мен.

— Тук! — помахва неочаквано той на някого. — На тази маса!

— Заповядайте! — изрича появилата се до нас сервитьорка, носеща на сребърния си поднос сладолед с плодове. — За малкия храбър войник! Сигурно много се гордеете с него! — допълва към мен.

О, не! Не отново! Връщам й усмивката с неопределено изражение, опитвайки се да скрия неудобството си. Нямам представа за какво става въпрос този път. Би могло да бъде сърдечна трансплантация. Би могло да бъде донорство на костен мозък. А като нищо може и да е ново кученце.

— Да тренира по три часа на ден, какъв юнак! — продължава сервитьорката, потупвайки Ноа по рамото. — Възхищавам се на отдадеността ви на идеята! Синът ви ни разказа за редовните си тренировки — пояснява за мен. — Готви се за Олимпиада 2024, нали? Браво!

Усмивката замръзва на устата ми. Неговите тренировки ли? Е, това вече преля чашата! Налага се да проведа поредния ни Голям разговор точно тук и веднага!

— Много благодаря — отвръщам сковано. — Прекрасно, да. Много ви благодаря! — и в мига, в който момичето се отдалечава, аз се обръщам към Ноа. — Скъпи, чуй ме внимателно! Това е много важно! Знаеш разликата между истината и лъжата, нали?

— Да! — кимва убедено синът ми.

— И че не трябва да говорим лъжи.

— Освен от учтивост — приглася напевно Ноа. — Като например: „Великолепна рокля!“.

Това идва от един друг Голям разговор, който се наложи да проведем преди два месеца, когато Ноа беше катастрофално искрен с баба си относно готвенето й.

— Така е. Но ако говорим по принцип…

— Както и: „Какъв прекрасен ябълков пай!“ — разгорещява се Ноа. — И: „С удоволствие бих хапнал още, но вече преядох!“.

— Да, вярно! Но слушай сега, днес искам да ти кажа, че през повечето време човек трябва да говори истината! А не, например, да казваме, че са ни правили трансплантация на сърцето, когато не са ни правили! — наблюдавам внимателно реакцията на сина си, но по лицето му не трепва и мускулче. — Скъпи, ти не си имал операция за трансплантация на сърцето, нали? — допълвам меко.

— Не съм — съгласява се той.

— Обаче каза на стюардесите, че си имал. Защо?

Ноа се замисля за миг и след това изтърсва:

— Защото така е по-интересно!

— Хубаво. Добре. Но е по-добре да бъдем интересни, като не лъжем, разбра ли ме? От днес нататък искам от теб да казваш само истината!

— Окей — свива рамене Ноа, като че ли му е все едно. — Вече мога ли да ям сладоледа си? — и без да чака разрешение, грабва лъжичката, забива я в сладоледа и разпръсква навсякъде шоколадови пръчици.

— Умело изпълнено — отбелязва тихо Лоркан.

— Ох, не знам… — въздъхвам. — Просто не го разбирам! Защо непрекъснато разказва тези небивалици?

— Просто има силно въображение — свива рамене Лоркан. — Аз не бих се притеснявал. Ти си добра майка, така че и ти не се притеснявай — допълва, но с толкова равен тон, че първоначално решавам, че не съм чула правилно.

— О! — чудя се как да реагирам, затова накрая изтърсвам: — Благодаря!

— И доколкото схващам, и за Лоти си нещо като майка. — Брей, доста проницателен бил този Лоркан!

Кимвам и пояснявам:

— Майка ни не се справяше много добре със задачата. Затова през повечето време трябваше да играя и тази роля.

— Връзва се.

— Вече разбираш ли? — вдигам очи към него аз, надявайки се да чуя истинското му мнение по въпроса. — Разбираш ли наистина онова, което правя?

— Коя част?

— Всичко! — разпервам ръце. — Това! Че се опитвам да спася сестра си да не допуска най-голямата грешка в своя живот! Права ли съм или съм луда?

Лоркан се замисля и накрая отговаря:

— Мисля, че ти си изключително лоялна и бдиш като орлица над нея, и те уважавам за това. Но и другото е вярно — ти си наистина луда!

— О, я млъквай! — сбутвам го закачливо аз.

— Ти си го изпроси! — сбутва ме и той и аз усещам между нас познатата електрическа искра, в съчетание със спомен от нощта, която прекарахме заедно. Споменът е толкова колоритен, че аз ахвам. А като гледам начина, по който се стяга челюстта на Лоркан, мисля, че той си спомня абсолютно същата картина.

Кожата ми настръхва от смесицата от спомени и нова надежда. Ето ни сега тук, в хотел в другия край на света, озовали се съвсем неочаквано. Най-важното за секса е, че той е дар от Бога, на който трябва да се радваме винаги, когато можем. Или поне моята теория е такава.

— Значи са ти дали голям апартамент, а? — обажда се внезапно Лоркан, сякаш разчел мислите ми.

— Да, две стаи — отвръщам безгрижно. — Една за мен, една за Ноа.

— Аха!

— Място колкото искаш.

Аха.

И очите му се впиват в моите с обещание за нещо повече, и по гърба ми неволно пролазват тръпки. Не че можем веднага да хукнем по стълбите и да си разкъсаме дрехите. Все пак остава дребният проблем със седемгодишния ми син, седнал до мен.

— Какво ще кажете да… похапнем? — предлагам.

— Да! — изпищява Ноа, докато облизва последната лъжичка от сладоледа си, включвайки се съвсем на място в разговора: — Искам бургер и пържени картофки!

* * *

Един час по-късно тримата вкупом вече сме омели един сандвич, специалитет на готвача, един бургер, една купа пържени картофки, една купа сладки картофи по селски, едно плато скариди, три парчета шоколадово брауни и пълна кошничка с хляб. Ноа седи на канапето до мен и очите му се затварят. Прекара си много весело — щураше се като луд из целия бар, сприятели се с всички български проститутки, насъбра кока-коли, пакетчета чипс и дори малко български пари, които за негов голям ужас го принудих да върне обратно.

В момента свири оркестър от шестима музиканти, всички слушат, светлината е по-приглушена и отпреди, а аз се чувствам почти на седмото небе. След три чаши вино съм вече доста омекнала. Ръката на Лоркан непрекъснато докосва случайно моята. Но разполагаме с цяла нощ, само за нас. Протягам ръка, за да си взема последното картофче по селски, и в този момент зървам безценния портфейл на Ноа на канапето до него. Натъпкан е с неща, които ми приличат на кредитни карти. Но откъде ги е взел, по дяволите?

— Ноа? — сбутвам го, за да го събудя. — Скъпи, какво си сложил в портфейла си?

— Кредитни карти — отговаря сънливо той. — Намерих ги.

— Намерил си ги? — вцепенявам се аз. Боже господи! Да не би да е откраднал кредитните карти на хората? Грабвам портфейла и измъквам разтревожено въпросните кредитни карти. Оказва се обаче, че не са кредитни карти, а…

— Ключове за стаи?! — възкликва Лоркан, когато измъквам седем наведнъж. Целият портфейл е натъпкан с електронни карти ключ. Доколкото виждам, са към двайсетина.

— Ноа! — пак го разтърсвам аз. — Откъде ги взе?

— Казах ти, намерих ги! — промърморва недоволно той. — Хората просто ги бяха оставили на масите си и по разни други места. А тъй като аз исках малко кредитни карти за портфейла си… — и очите му пак се затварят.

Поглеждам към Лоркан, разгърнала електронните карти на ветрило, като карти за игра в ръката си.

— Какво да правя сега? Ще трябва да ги върна!

— Те изглеждат абсолютно еднакви — отбелязва Лоркан и се подхилва. — Желая ти успех с връщането!

— Не се смей! Изобщо не е смешно! Представяш ли си какъв бунт ще настъпи, когато хората разберат, че не могат да влязат в стаите си?! — оглеждам картите ключ и изведнъж и на мен ми идва да прихна от смях.

— Просто ги остави! — отсича решително Лоркан.

— Но къде? — оглеждам масите с красиво облечените красиви хора — те си слушат оркестъра и изобщо не забелязват моето притеснение. — Не мога да знам кой ключ на кого е, а не бих могла да разбера, без да отида право на рецепцията!

— Виж какво ти предлагам! — отсича Лоркан. — Ще ги разпръснем наоколо като великденски яйца. Сега всички гледат оркестъра и никой няма да забележи.

— Но как ще разберем кой ключ на кого е? Те са напълно еднакви!

— С предположения. Ще използваме телепатичните си умения. Ето, аз вземам половината — допълва той и веднага измъкна половината карти от портфейла.

Бавно, много бавно се изправяме на крака. Светлините са приглушени, оркестърът свири някакъв джаз и никой не ни обръща грам внимание. Лоркан се насочва авторитетно към бара, привежда се леко наляво и оставя една от картите на близката масичка.

— Извинете! — чувам го да изрича любезно. — Изгубих равновесие.

Следвайки примера му, аз се насочвам към друга група хора, престорвам се, че зяпам лампите и пускам три карти върху огледалната повърхност на масата. Звукът от падането им е заглушен от оркестъра, така че никой не забелязва.

Лоркан поставя чевръсто карта след карта на главния бар, движейки се бързо, протягайки умело ръка между столчетата и зад гърбовете.

Едно момиче се обръща внезапно към него с въпросителен поглед и той автоматично изрича:

— Като че ли изпуснахте това?

— О, много благодаря! — кимва тя и поема картата от него, а моят стомах се свива. Чувствам се отчасти ужасена и отчасти развеселена от вероятно най-мащабната груба шега на света. Няма начин точно тази карта да е нейната. Управата на хотела си няма никаква представа какъв хаос предстои!

А Лоркан вече приближава сцената. Привежда се над руса жена и преспокойно пуска една карта на масата й. После поглежда към мен и ми намига, а на мен пак ми идва да прихна от смях. Освобождавам се колкото ми е възможно по-бързо от моите карти и се връщам обратно при Ноа, който вече е дълбоко заспал. Викам сервитьора, бързо се подписвам под сметката ни, а после грабвам Ноа на ръце и изчаквам Лоркан да се присъедини към нас.

— Ако ме разкрият, името ми ще бъде опетнено завинаги — промърморвам.

— Къде, в България ли? — поглежда ме Лоркан. — С население 7.5 милиона? Все едно името ти да бъде опетнено в Богота!

— Не бих искала името ми да бъде опетнено и в Богота!

— Защо не? Може и вече да е станало. Ходила ли си в Богота?

— Съвсем случайно да — тросвам се аз. — И мога да те уверя, че там името ми не е опетнено!

— Може би просто се опитвам да бъда учтив.

Този разговор става толкова абсурден, че вече не сдържам усмивката си.

— Хайде тогава, да тръгваме! Да бягаме, преди да ни е нападнала цяла армия разгневени гости на хотела!

Когато излизаме от бара, Лоркан протяга ръце и казва:

— Ако позволиш, аз ще нося Ноа. Като го гледам, вече не е много лекичък.

— Не се притеснявай — усмихвам се автоматично. — Свикнала съм.

— Това не значи, че той не е тежък.

— Ами… добре.

Изпитвам странно чувство, като предавам Ноа на Лоркан. Но истината е, че рамото ми напоследък не е никак добре и това определено е голямо облекчение. Когато влизаме в нашия апартамент, Лоркан отнася детето право в леглото му. Ноа спи толкова дълбоко, че дори не помръдва. Аз свалям единствено обувките му. Няма никакъв смисъл да го будя и да го карам да си мие зъбите и да си облича пижамата. Може да го направи и утре вечер.

Загасям лампата в стаята му и се насочвам към вратата, и за момент двамата с Лоркан заставаме на прага и го гледаме — досущ като двама родители.

— Така — изрича накрая Лоркан и в сърцето ми започва да се надига радостно очакване. Вече усещам онова странно вътрешно загряване на мускулите, очакващи да бъдат използвани. През главата ми минава мисълта: „Аз се справям по-добре от сестра си на сексуалния фронт“, от която се изпълвам с мъничко вина. Но само мъничко. Това е за добро. Тя ще си има друг меден месец, с друг човек и други път.

— Питие? — питам, но не защото особено много държа на такова, а защото искам да удължа момента на очакването. Този апартамент предлага перфектна обстановка за едно яко изчукване — с всичките тези опушени огледала, меките килими и фалшивия огън в камината. Без да броим няколкото съвсем удобно разположени мебели, които вече съм нарочила.

Когато наливам едно уиски на Лоркан, вземам моята чаша с вино и се насочвам към удивителен фотьойл. Тапициран е с тъмно пурпурно кадифе, с широки извити подлакътници, дълбока седалка и еротично наклонена облегалка. Надявам се, че представлявам достатъчно еротична гледка, докато се отпускам провокативно върху един от подлакътниците и позволявам на роклята си да се надигне мъничко. Усещам някъде дълбоко в себе си някакво приятно, настойчиво пулсиране. Но въпреки това не смятам да пришпорвам нещата. Първо можем да поговорим. (Или просто да се съзерцаваме, отчаяно копнеещи за телата си. Което също не е зле.)

— Питам се какво ли правят сега Бен и Лоти — изрича внезапно Лоркан. — Очевидно не… — и поклаща многозначително глава.

— Не.

— Горките! Каквото и да си мислиш, това за тях е най-лошото от всичко на света.

— Сигурно — отбелязвам неопределено и отпивам от виното си.

— Така де, без секс на медения си месец…

— Ужасно — кимвам. — Горките.

— При това чакаха, докато се оженят, нали така? — сбърчва чело той, спомнил си подробностите. — Господи! Човек би си помислил, че ще се чукат до премаляване!

— Опитали са се, но са ги хванали.

— Няма начин! — поглежда ме втрещено той. — Ти сериозно ли?

— На Хийтроу. В залата за пътници бизнес класа.

Лоркан отмята глава и се залива от смях.

— Да знаеш, че няма да дам мира на Бен заради това! Значи сестра ти споделя с теб всичко, така ли? Дори и за сексуалния си живот?

— С нея сме доста близки.

— Горкото момиче! Провалила се даже в тоалетните на Хийтроу! Ама че гаден късмет!

Този път предпочитам да замълча. Виното, което пия в момента, е по-силно от онова, което пих в бара, и усещам, че нахлува в главата ми. И започва да я върти. И изведнъж попадам във вихрушка. Лоркан продължава да си бъбри за гадния късмет, но греши. Късметът няма нищо общо с това. Бен и Лоти не са успели да консумират брака си (засега) заради мен. Заради моята власт. И изведнъж изпитвам неутолимото желание да споделя тези свои способности с него.

— Късметът няма нищо общо с това — изричам.

— Какво искаш да кажеш? — вдига очи към мен Лоркан.

— Изобщо не е случайно, че Бен и Лоти все още не са успели да го направят. Това е план. Моят специален план! Аз ръководя цялата операция! — и се облягам самодоволно назад, чувствайки се като кралицата на управлението на медени месеци от разстояние, всемогъща в импровизирания си трон.

— Какво? — Лоркан е толкова втрещен, че аз не мога да не се изпъча от гордост.

— Имам си свой агент, който действа от мое име на терена — пояснявам. — Аз издавам заповедите, той ги изпълнява.

— Но какви ги приказваш, мътните те взели? Агент?!

— Един от служителите на хотела. Той полага усилия Бен и Лоти да не успеят да го направят, докато аз не се появя там. С него действаме като отбор. И се получава, нали?

— Ама как… какво… — почесва се той по главата тотално изумен. — Искам да кажа… как можеш да спреш двама души да не правят секс?

Господи, колко бавно загрява!

— Лесно. Объркваш леглата им, пускаш сънотворно в напитките им, преследваш ги на всяка крачка… А после и онзи масаж с фъстъченото масло…

— Това си била ти?! — поглежда ме той като ударен от гръмотевица.

— Всичко там съм аз! Аз дирижирам всичко! — вадя телефона си и го размахвам гордо. — Всичко е тук! В есемеси. Всички инструкции! Управлявам и ръководя!

Настъпва продължително мълчание. Чакам го да възкликне колко изобретателна съм, но той продължава да гледа втрещено.

— Ти си саботирала медения месец на собствената си сестра? — изрича бавно накрая. И в тона му има нещо, което ме кара да се поместя неудобно във фотьойла си. Както и думата „саботирала“.

— Това беше единственият начин! Какво друго можех да сторя, а? — нещо в този разговор не върви никак добре. Не ми харесва нито неговото изражение, нито моето. Усещам, че започвам да се отбранявам, което не е никак добър знак. — Нали разбираш, че трябваше да сложа точка на всичко това, а? Веднъж консумирали брака, вече ще бъде твърде късно за анулиране! Затова трябваше да направя нещо! А това беше единственият начин…

— Ти да не би да си превъртяла?! Да не би да си си изгубила ума?! — провиква се внезапно Лоркан толкова силно, че аз се отдръпвам ужасено. — Разбира се, че не е единственият начин!

— Може, но беше най-добрият начин! — вирвам предизвикателно брадичка аз.

— Не е бил най-добрият начин! В никакъв случай не е бил най-добрият начин! Ами ако тя разбере?

— Няма да разбере.

— Би могла.

— Ами… — преглъщам. — И какво от това? Мисля й само доброто…

— Като уреждаш да я масажират с фъстъчено масло ли? Ами ако беше получила алергичен шок и беше умряла?

— Стига! — смотолевям аз. — Нали не умря?!

— Но нямаш нищо против сега тя да прекара нощта в болка!

— Няма да я боли!

— А ти откъде знаеш? Господи! — отпуска за миг глава в ръцете си, а после вдига очи. — И пак те питам, ами ако разбере? Готова ли си да загубиш сестра си завинаги? Защото точно това ще стане, ако разбере!

В хотелския апартамент настъпва тишина, въпреки че думите като че ли продължават да отскачат от опушените огледала. Обвинителните думи. От еротичната атмосфера няма и следа. Не мога да намеря фрази, с които да парирам Лоркан. Сигурно са някъде из мозъка ми, но се чувствам леко замаяна и неадекватна. А аз си мислех, че той ще бъде впечатлен. Мислех си, че ще разбере. Мислех си…

— Спомена ми нещо за Несполучливите избори — изрича внезапно Лоркан. — И какво, по дяволите, е това сега, а?

— Какво искаш да кажеш? — изпепелявам го с поглед аз. На него не му е позволено да говори за Несполучливите избори! Това си е моя територия!

— Ти преживяваш болезнен развод, затова сега се впускаш да спасяваш сестра си от същата съдба, като опропастяваш медения й месец! И това ако не е Несполучлив избор, не знам какво друго е!

Почти онемявам от шок. Какво? Каквооо?

— Млъкни! — просъсквам бясно накрая. — Какво знаеш ти за нещата? Изобщо не трябваше да ти казвам!

— Животът си е неин, разбери го! — продължава безмилостно той. — Изцяло неин! А ти допускаш огромна грешка, като й се месиш! Грешка, за която може горчиво да съжаляваш!

— Амин — допълвам със саркастичен тон. — Свърши ли проповедта си?

Лоркан само поклаща глава, но нищо не казва. Довършва уискито си на две глътки и аз знам, че това е краят. Той си тръгва. Отива до вратата, но после се спира. Гърбът му е напрегнат, личи си. Мисля, че се чувства точно толкова неловко, колкото се чувствам и аз.

В душата ми се надигат внезапно крайно неудобни мисли. Дълбоко в стомаха ми нещо започва бясно да ме дърпа. Прилича малко на вина — не че някога ще я призная пред него. Но има нещо, което трябва да кажа. Нещо, което трябва да изясня.

— В случай че се чудиш — започвам и го изчаквам да обърне глава към мен, — аз се притеснявам много за Лоти и я обичам! Много! — усещам, че всеки момент ще се разрева. — Защото тя не е само моята малка сестричка, тя е и моя приятелка! И правя всичко това само заради нея!

Известно време Лоркан ме гледа с неразгадаемо изражение. Накрая казва:

— Знам, че според теб го правиш за нейно добро. Знам, че си преживяла много страдания и сега искаш да предпазиш Лоти от всичко това. Но този метод е погрешен. Безкрайно погрешен! И ти го знаеш добре, Флис! Отлично го знаеш!

Очите му омекват. Вече ме съжалява. Боже, не мога да го понеса!

— Е, лека нощ — изричам рязко.

— Лека нощ! — повтаря рязко той и напуска стаята, без да каже и думица повече.

Деветнайсета глава
Лоти

Всичко е било писано, всичко е било отредено! Моят звезден, златен сценарий на мечтите! Двамата с Бен отново в малката лодка. Носещи се по вълните на Егейско море. На път към райското блаженство!

Добре че напуснахме „Амба“. Вярно, че хотелът е луксозен и си има цели пет звезди, но не е истинският Иконос. Той не е нас! В мига, в който лодката ни остави на малкото шумно пристанище, почувствах, че нещо дълбоко стаено в мен оживява. Ето така си спомням аз Иконос! Стари бели къщички с кепенци, сенчести улички и възрастни жени в черно, седящи по ъглите, и дока за ферибота. Пристанището беше пълно с рибарски лодки и водни таксита, а от всепроникващата миризма на риба ми се зави свят. Помня тази миризма. Помня всичко!

Небето е обагрено в яркото синьо на утрото и слънцето играе по клепачите ми, точно както винаги е правило на това място. Лежа си във водното такси така, както правех, когато бях на осемнайсет. Краката ми са в скута на Бен, той лениво гали пръстите ми и в умовете и на двама ни витае само една мисъл.

Кожата ми се възстанови перфектно от алергичната реакция и Бен настояваше за един бързак още на сутринта. Но аз го разубедих. Защо да консумираме брака си в някакво скучно хотелско легло, когато разполагаме с шанса да го направим в заливчето, където го направихме за първи път, преди всичките тези години?! От романтиката на всичко това ми идва да се прегърна. Ето ни пак тук след петнайсет години! Връщаме се в къщата за гости! Женени! Чудя се дали Артър е още там. Чудя се дали ще ни познае. Не мисля, че поне аз изглеждам кой знае колко по-различно оттогава. Дори съм облечена в същите миниатюрни панталонки, с които ходех, когато бях на осемнайсет… и тайничко се моля да не се разцепят на задника ми.

Пръските от вълните галят лицето ми, докато се носим по вълните, и аз облизвам соления вкус от устните си. Оглеждам бреговата ивица и си припомням всички селца, които обхождахме в онези години, с техните тесни калдъръмени улички и неочаквани съкровища, като например онази полуразрушена статуя на кон, на която веднъж попаднахме насред пусто площадче. Вдигам очи, за да споделя мислите си с Бен, но забелязвам, че той е зает с айпада си. Дочувам от него някакъв рап и ноздрите ми потръпват от раздразнение. Точно сега ли трябва да слуша тези глупости?

— Дали Артър е още там? — обаждам се аз, опитвайки се да му привлека вниманието. — И онази стара готвачка?

— Невъзможно! — отсича той, като вдига рязко глава. — Питам се обаче какво ли се е случило със Сара.

Пак тази Сара. Но познавам ли изобщо това момиче?

Музиката от айпада става все по-силна и Бен вече рапира заедно с нея. Обаче не може да рапира. Казвам го съвсем непредубедено, като любяща съпруга — той не става.

— Тук е много тихо и спокойно, не мислиш ли? — питам многозначително, но той изобщо не схваща намека. — Може ли за малко да минем и без музика?

— Това е Диджей Крам, скъпа! — провиква се весело Бен и надува звука. Над красивото море се понасят така смислените думи: „Да ти го начукам, брато!“, и аз примигвам.

Егоистично копеле.

Тази мисъл се приземява в мозъка ми без никакво предупреждение и ме кара леко да се паникьосам. Добре де, нямах предвид „егоистично“. Нито „копеле“. Всичко е наред. Тук е истински рай.

А и нямам нищо против рап музиката. Можем да си говорим, като я надвикваме.

— Не мога да повярвам, че се връщаме на мястото, където всичко се промени! — пробвам нова тактика аз. — Онзи пожар наистина се превърна в повратен момент в моя живот!

— Ще престанеш ли най-сетне да повтаряш за този шибан пожар?! — срязва ме Бен и аз се втренчвам шокирано в него.

Но, от друга страна, не би трябвало да се изненадвам. Бен никога не се е интересувал от този пожар. Когато това стана, той беше заминал да се гмурка за рапани в другия край на острова, затова пропусна всичко и оттогава насам е много докачлив на тази тема. Но пък не е необходимо да се заяжда с мен. Отлично знае значението на това преживяване за моя живот.

— Хей! — възкликва внезапно. Вторачил се е в айпада си и забелязвам, че е получил текстово съобщение. Намираме се доста близо до брега, така че сигурно има някакъв слаб сигнал.

— Кой е?

Бен изглежда така, сякаш всеки момент ще се пръсне от гордост и вълнение. Да не би да е спечелил нещо?

— Чувала ли си за човек на име Юри Жернаков? Иска лична среща с мен!

— Юри Жернаков ли? — ахвам аз. — Как така!

— Иска да купи компанията!

— Малеее! А ти искаш ли да продаваш?

— Защо пък не?!

Съзнанието ми вече започва да рисува фантастични картини. Това би било зашеметяващо! Бен ще се сдобие с купища пари, ще можем да си купим стара селска къща във Франция…

— Юри иска да говори лично с мен! — надува се гордо Бен. — Попитал е лично за мен! Ще се срещнем на неговата суперяхта!

— Страхотно! — стискам ръката му.

— Да, знам. Направо невероятно! А Лоркан може да… — не довършва. — Както и да е — допълва мрачно.

Тук става нещо странно, което аз не разбирам. Но не ми пука. Ще се преместим да живеем във Франция! И най-сетне ще можем да правим секс! Вече напълно забравих предишното си раздразнение. Отново се върнах в рая. Отпивам щастливо от колата си и внезапно се сещам за нещо, което вече дни наред се каня да кажа на Бен.

— Хей, знаеш ли? Миналата година в Нотингам попаднах на едни учени, които проучваха нови начини за изработване на хартия. По-екологични подходи. Ставаше въпрос за някакъв специален филтриращ процес. Чувал ли си за тях?

— Не — свива рамене Бен. — Но Лоркан сигурно е чувал.

— Мисля, че трябва да се свържеш с тях. Да направиш някакво дарение или нещо подобно. Макар че, от друга страна, щом ще продаваш компанията… — и свивам рамене.

— Няма значение, идеята ти е много добра! — сръгва ме закачливо Бен. — Имаш ли и други такива готини идеи?

— Хиляди — ухилвам му се аз.

— Смятам да съобщя на Лоркан още сега! — отсича Бен и започва да пише на айпада си. — Той непрекъснато проучва разни неща и се интересува от нови методи. Смята, че на мен за нищо не ми пука. Е, сега ще му покажа!

— Пиши му и за срещата с Жернаков — подсказвам му аз. — Може да ти даде някакъв ценен съвет.

Пръстите на Бен се вцепеняват над айпада и лицето му се смръщва като градоносен облак.

— За нищо на света! — отсича накрая и ме поглежда предупредително. — А ти да не си посмяла да кажеш на никого за това, разбра ли?! Нито дума по въпроса!

Двайсета глава
Флис

Утрото след подобна нощ обикновено е ад.

В София, България, след твърде много чаши вино, мъчителен спор и нощ на сексуално разочарование утрото на следващия ден достига до нови, неподозирани висоти на ада.

Доколкото мога да преценя от изражението на Лоркан, той се чувства по същия начин. Ноа се втурна радостно към него в мига, в който се озовахме в ресторанта, поради което сега седя до него — да не си помислите, че е по мое желание! Той забива зверски зъби в препечената си филийка с масло, а аз троша разсеяно един кроасан. От повърхностния разговор, проведен досега, установихме няколко неща: че и двамата сме спали ужасно, че кафето е отвратително, че курсът на британската лира в България е 2.4 български лева за паунд и че днешният полет за Иконос не е отложен — доколкото можем да преценим от сайта на самолетната компания.

Теми, които не сме засягали: Бен, Лоти, техния брак, сексуалното им поведение, българската политика, състоянието на световната икономика, моите опити да саботирам медения месец на сестра си и по този начин да се изложа на риска завинаги да разваля отношенията си с нея. Наред с редица други неща, разбира се.

Ресторантът се намира точно до бара, в който бяхме снощи, и забелязвам чистач на басейни да загребва в чистата като сълза вода с филтрираща мрежа. Нямам представа защо си правят усилието. Нещо ми подсказва, че Ноа е единственият човек, който е плувал в този басейн. Поне от година. Въпреки че, от друга страна, може и да се е изпишкал вътре.

— Може ли да поплувам? — пита той, сякаш разчел мислите ми.

— Не! — отсичам с категоричен тон. — Скоро се качваме на самолета.

Лоркан отново държи телефона на ухото си. През цялата закуска набира някакви номера, но никой не му отговаря. Мисля, че подозирам на кого звъни, което се потвърждава от възклицанието му: „Бен, най-после!“. След което става и се отдалечава. Проследявам го с известно раздразнение как се насочва към басейна и се спира на входа към сауната. И как сега да подслушам разговора му, а?

Опитвам се да потисна напрежението си, като се заемам да беля ябълка за Ноа. Когато Лоркан се връща, аз едва устоявам на желанието си да го хвана за реверите и да поискам информация. Вместо това задавам въпроса си само с умерена настойчивост:

— Е, направили ли са го вече?

Лоркан ме поглежда изумено и възкликва:

— Теб само това ли те интересува?!

— Да! — отсичам предизвикателно.

— Хубаво. Не са. Току-що са пристигнали в къщата за гости. Доколкото разбирам, планират да го направят там!

Къщата за гости ли? Ахвам ужасено. Връзките ми не се простират чак дотам. Нико го няма там. Това е извън зоната на моята власт. Мамка му. Мамка му! Ще закъснея…

— Сестра ти се оказва голяма работа! — продължава с необяснимо за мен вълнение Лоркан. — Предложила е страхотна идея за компанията! Проучванията и разработките открай време са слабото ни място — нещо, с което отдавна съм наясно. Но тя е предложила да се свържем с някакъв изследователски проект в Нотингам, за който е разбрала. Става въпрос за малък екип от учени и точно затова съм го пропуснал, но идеята ми изглежда абсолютно актуална за нашата сфера на дейност! Бихме могли да започнем някакъв съвместен проект с тях! Брилянтна идея!

— О, естествено — отбелязвам небрежно. — Няма как да не знае за такива неща. Работи за една фармацевтична компания и непрекъснато се среща с учени от всякакви сфери на науката.

— И какво по-точно работи?

— Набиране на персонал.

— Набиране на персонал ли? — възкликва той и когато вдигам глава, виждам, че лицето му е светнало от радост. — А ние имаме нужда от нов директор на отдел „Човешки ресурси“! Перфектно!

— Какво?

— Тя би могла да оглави нашия отдел „Човешки ресурси“, да дава свежи идеи, да се включи в живота на имението… — почти виждам как мозъкът му щрака на бързи обороти. — Точно от това имаше нужда Бен! От съпруга, която може да му бъде и бизнес партньор! Съдружник и помощник. Жена, която да стои до него и…

— Млъкни! — плясвам с длан по масата аз. — За нищо на света няма да ти позволя да отмъкнеш сестра ми, за да си играе на щастливо семейство в Стафордшир!

— И защо не? — поглежда ме смаяно Лоркан. — Какъв ти е проблемът?

— Проблемът ми е, че това е пълна глупост! Тотален абсурд! Лоркан ме съзерцава мълчаливо известно време и аз усещам, че се разтрепервам под проницателния му поглед.

— Ти май наистина приемаш тази своя мисия на сериозно — отбелязва накрая. — Откъде си сигурна, че не разрушаваш голямата любов на сестра си? Откъде можеш да знаеш, че не съсипваш шансовете й за фантастично щастлив живот?

— О, я стига! — тръсвам ядосано глава. Дори не смятам да отговарям на този въпрос — толкова е глупав.

— Според мен Бен и Лоти имат всички шансове да бъдат щастливи! — отсича непреклонно той. — И що се отнася до мен, смятам да ги поощрявам!

— Нямаш право да вземаш страната на противника! — поглеждам го на кръв аз.

— И без това никога не съм бил на твоята страна — срязва ме Лоркан. — Защото твоята страна е страната на откачалките!

— Страната на откачалките ли? — улавя последната фраза Ноа и решава, че е ужасно смешно. — Страната на откачалките! — и се залива от смях. — Мама е от страната на откачалките! Ха-ха-ха!

Изпепелявам с поглед Лоркан и започвам яростно да разбърквам кафето си. Предател!

— Добро утро на всички!

Вдигам очи и виждам към нас да се приближава Ричард. Той изглежда точно толкова весел, колкото сме и ние, което ще рече, че е в самоубийствено настроение.

— Добро утро — промърморвам. — Добре ли спа?

— Ужасно — отговаря смръщено той, налива си кафе, а след това поглежда към телефона ми. — Е, направили ли са го вече?

— О, за бога! — решавам да си изкарам яда на него. — Ти си обсебен от тази мисъл!

— Кой го казва — промърморва Лоркан.

— Защо непрекъснато се питате дали са го направили вече? — намесва се неочаквано Ноа.

— Добре де, а ти не си ли обсебена от тази мисъл, а? — контрира ме Ричард.

— Не, не съм обсебена! И не, не са го направили още! — отсичам и с това смъквам огромен товар от сърцето му.

— Какво да са направили? — продължава да настоява Ноа.

— Да сложат кренвирша в хлебчето — отбелязва безстрастно Лоркан, пресушавайки кафето си.

— Лоркан! — срязвам го аз. — Не говори такива неща!

— Хи-хи-хи! — избухва в смях Ноа. — Сложили са кренвирша в хлебчето! Хи-хи-хи! Кренвиршът в хлебчето!

Чудничко! Изпепелявам за пореден път с поглед Лоркан, който обаче ме поглежда спокойно и невъзмутимо. Ама и той… Кренвиршът в хлебчето! Досега не бях чувала подобно сравнение.

— За теб това май е много смешно, а? — насочва Ричард гнева си към Лоркан. — Всичко това е една голяма шега, а?

— О, стига вече, сър Ланселот! — отвръща му Лоркан, окончателно изгубил търпение. — Не смяташ ли, че вече е крайно време да се оттеглиш? Към този момент вече би трябвало да се сетиш, че това е единственият разумен ход! Никоя жена на този свят не си заслужава тази нескончаема сага!

— Лоти си заслужава десетократно цялата тази „нескончаема сага“, както благоволи да се изразиш! — привежда се Ричард към Лоркан. — И изобщо не смятам да се отказвам, когато ми остават само шест часа до мига, в който ще я видя! Изчислил съм ги! — грабва една препечена филийка от панерчето и повтаря: — Шест часа!

— Съжалявам, но трябва да знаеш една подробност — слагам ръка на рамото му аз. — Може и да са повече от шест. Вече не са в хотела. Пристигнали са в къщата за гости!

Ричард се опулва ужасено срещу мен и промърморва:

— Мътните го взели!

— Именно.

— Там ще се изчукат, това е повече от сигурно!

— Може и да не стане — отбелязвам, опитвайки се да убедя колкото него, толкова и себе си. — И внимавай какво говориш, моля те! — и му соча с очи Ноа.

— Ще го направят — изобщо не ми обръща внимание Ричард, потънал в отчаянието си. — Това място е като Страната на чудесата за Лоти. Нейният път от жълти тухлички в страната на Оз! Естествено, че ще… — и се усеща точно навреме. — Ще сложи кренвирша в кифличката.

— В хлебчето — поправя го Лоркан.

— Млъкнете и двамата! — почти се разкрещявам аз. Дойде ми до гуша!

На масата настъпва гробна тишина. По едно време се приближава сервитьорка с книжка за оцветяване за Ноа и той я приема радостно.

— Можеш също така да нарисуваш мама или татко — предлага му тя, като оставя на масата и кутийка моливи.

— Татко не е тук — обяснява учтиво Ноа, сочи към Лоркан и Ричард, и допълва: — Нито един от тях не е моят татко.

Чудничко. И какво впечатление за мен ще остави сега в този хотел?!

— Пътуването ни е по работа — побързвам да замажа положението аз.

— Моят татко живее в Лондон — си бъбри щастливо Ноа. — Но сега се мести да живее в Холивуд!

— В Холивуд ли?!

— Ами да! Ще бъде съсед с някоя филмова звезда!

Стомахът ми се преобръща отчаяно. Божичко, пак го прави! Даже и след Големия ни разговор! В мига, в който сервитьорката се отдалечава, аз се обръщам към Ноа и като се старая да прикрия притеснението си, изричам:

— Ноа, скъпи, нали си спомняш какво си говорихме за истината?

— Да — кимва весело той.

— Тогава защо каза, че татко ти се мести в Холивуд? — изписквам внезапно аз, изгубила самообладание. — Не можеш да говориш такива неща, Ноа! Хората ще ти повярват!

— Ама това е вярно!

— Не, не е вярно! Татко ти няма да се мести в Холивуд!

— Напротив, виж! Ето адресът му! Тук пише „Бевърли Хилс“! Татко казва, че това е същото като Холивуд! Ще си има там басейн и аз ще мога да плувам в него! — при тези думи синът ми бръква в джоба си и вади оттам листче хартия. Вторачвам се слисано в него. Веднага познавам почерка на Даниел.

НОВ АДРЕС!!!

Даниел Фипс и Труди Вандервиър

„Обри Гоуд“ №5406

Бевърли Хилс

КА 90210

Примигвам няколко пъти. Бевърли Хилс ли? Ама какво… така де… Какво…

— Ноа, да не си мръднал от мястото си! — изричам с глас, който изобщо не звучи като моя. Вече съм натиснала бутона за бързо набиране на Даниел и избутвам стола си назад.

— Флис — отговаря той с онзи вбесяващ негов тон, с който сякаш ми казва: „Тъкмо правех йога, пречиш ми“.

— Какви са всичките тези приказки за Бевърли Хилс? — започвам без предисловие аз. — Местиш се в Бевърли Хилс, така ли?

— Захарче, успокой се! — казва той.

Захарче ли?

— И как по-точно да се успокоя? Вярно ли е?

— Значи Ноа все пак ти е казал.

Сърцето ми унива. Значи е вярно. Той се мести в Лос Анджелис и дори не си е направил труда да ми каже.

— Това е дело на Труди — каканиже си в другия край на линията той. — Нали знаеш, че тя работи в сферата на медийното право? Та при нея изникна една страхотна възможност, а тъй като аз и без това имам двойно жителство…

И продължава да си каканиже, но думите му се превръщат за мен в безсмислени звуци. По някаква необяснима причина си спомням за сватбата ни. Имахме много готина сватба. С всички задължителни екстри и дребни детайли като например ръчно приготвени коктейли. Бях толкова загрижена да осигуря на гостите си неповторими моменти, че пропуснах да проверя няколко дребни детайла — като например дали се омъжвам за правилния човек…

— … една фантастична агентка по недвижими имоти, която ни предложи това място при ограничен бюджет…

— Даниел! — прекъсвам го безапелационно аз. — Ами Ноа?

— Ноа ли? — изненадва се той. — Ноа ще може да ни идва на гости, разбира се!

— Но той е на седем! И ходи на училище!

— Значи през ваканциите — отбелязва преспокойно бившият ми съпруг. — Все ще измислим нещо.

— Кога заминавате?

— В понеделник.

Понеделник ли?

Затварям очи, едва поемайки си дъх. Болката, която изпитвам заради Ноа, е неописуема. Реална, физическа болка, от която ми идва да се свия на топка и да се разскимтя. Даниел се мести в Лос Анджелис, без изобщо да се замисли как ще поддържа връзка със своето единствено дете — нашия син. Нашият безценен, сладък син с богато въображение. Поставя осем хиляди километра между него и себе си, без въобще да му мигне окото.

— Ясно — изричам накрая, като се опитвам да се стегна. Няма смисъл да казвам каквото и да било повече. — Даниел, трябва да тръгвам. До скоро!

Изключвам и се обръщам с намерението да се върна при останалите. Ала с мен започва да се случва нещо странно. Изпълва ме някакво непознато, плашещо усещане. Неочаквано от устните ми излиза странен звук. Нещо като изскимтяване на кученце.

— Флис? — скача Лоркан от мястото си. — Добре ли си?

— Мамо? — поглежда ме уплашено синът ми.

Двамата големи мъже се споглеждат за кратко и Ричард кимва.

— Хей, приятелче! — подвиква Ричард на Ноа. — Какво ще кажеш да отидем да ти купим дъвки за полета, а?

— Уха, дъвки! — подскача в екстаз детето и тръгва послушно след Ричард.

От устата ми пак изригва неволно скимтене и Лоркан ме подхваща под ръка.

— Флис, ти… плачеш ли?

— Не! — отсичам веднага. — Никога не плача през деня! Такова ми е правилото! Никога не плачааа — и последната дума се разпада на вече споменатите пискливи изскимтявания. Усещам нещо влажно на бузата си. Това сълза ли е?

— Какво каза Даниел? — пита нежно Лоркан.

— Мести се в Лос Анджелис. Напуска ни… — забелязвам, че хората от околните маси започват да обръщат към нас глави. — О, боже! — заравям лице в ръцете си. — Не мога… Трябва да се овладея…

Изскимтявам за четвърти път, което вече звучи по-скоро като ридание. Сякаш нещо дълбоко в мен се надига, нещо неудържимо и яростно, и силно. За последен път имах същото усещане, когато раждах.

— Трябва да отидем някъде, където няма хора — отсича бързо Лоркан. — Ще се разпаднеш. Къде да отидем?

— Не знам, вече предадох ключа от стаята си — промърморвам между две ридания. — Би трябвало да имат стая за плачене. Нещо като стая за пушене.

— Сетих се! — Лоркан сграбчва ръката ми и ме повежда между масите към района на басейна. — Сауната! — и изобщо не чака моя отговор, а отваря стъклената врата и ме набутва вътре.

Парата тук е толкова гъста, че се налага да опипвам, за да си намеря място. Едновременно с парата се усеща и аромат на някакви билки.

— Плачи! — отсича Лоркан през мъглата. — Никой не те гледа. Никой няма да те чуе! Плачи, Флис!

— Не мога — смотолевям и преглъщам. Всичко в мен се съпротивлява. От време на време от устата ми излиза скимтене, но аз още не съм се предала.

— Тогава ми кажи всичко. Даниел се мести в Лос Анджелис и… — настоява той.

— Да. И вече няма да вижда Ноа, и очевидно не му пука! — разтрепервам се. — Той дори не ми каза!

— Но нали каза, че го искаш вън от живота си? Поне така каза!

— Така е — отговарям леко объркано. — И наистина го искам. Така мисля. Но това е толкова крайно! Това е като тотално отхвърляне и на двама ни! — нещо в мен пак се надига. Нещо гъргорещо и могъщо. Може и да е огромна тъга. — Това означава, че всичко свърши. Със семейството ни е свършенооо… — И сега гъргоренето заплашва да ме превземе цялата. — Свършено ееееее… С цялото ни семейство е свършенооо…

— Ела тук, Флис — изрича тихо Лоркан и ми предлага рамото си. Аз моментално се дръпвам.

— Не мога да плача върху теб! — изричам с треперещ глас. — Обърни се!

— Разбира се, че можеш да плачеш върху мен! — засмива се той. — Правихме секс или си забравила?

— Онова си беше секс. А това сега е доста по-неловко! — преглъщам тежко. — Обърни се! Върви си!

— Няма да се обърна! — отсича безапелационно той. — Няма и да си тръгна! Хайде, ела!

— Не мога… — изскимтявам отчаяно.

— Ела тук, глупава жено! — отсича той и подава облечената си в костюм ръка, който проблясва от парата. И накрая, благодарно, аз избухвам в сълзи.

Оставаме в сауната известно време — аз трепереща и хълцаща, и кашляща, а Лоркан — разтриващ гърба ми. По някаква необяснима причина продължавам да си спомням раждането на Ноа. Беше с цезарово сечение по спешност и аз бях ужасена, но през цялото време Даниел беше до мен, облечен в зелена хирургическа униформа, и държеше ръката ми. Тогава нито за миг не се усъмних в него. В онези години не се съмнявах в нищо около себе си. И от тази мисъл отново се разревавам.

Накрая вдигам глава и отмятам коса от потното си лице. Усещам, че носът и очите ми са подпухнали. Не съм плакала така откакто бях на десет години. Може би.

— Съжалявам… — започвам, но Лоркан вдига ръка.

— Моля те, без извинения!

— Ама костюмът ти… — започвам и в този момент постепенно осъзнавам къде сме. Седим в сауна, напълно облечени.

— Всеки развод взема вторични жертви — отбелязва спокойно Лоркан. — Можеш да приемеш костюма ми като една от вторичните жертви на твоя. Освен това — допълва спокойно — парата се отразява добре на костюмите!

— Поне сега кожата ни ще се изчисти — промърморвам.

— Ето, виждаш ли? Има и плюсове!

Някакъв скрит механизъм в ъгъла пуска нова пара в миниатюрната камера и въздухът става все по-наситено бял. Вдигам крака върху покритата с плочки пейка и ги свивам в коленете, усещайки парата като някаква защитна бариера. Тук е доста уединено. И интимно.

— Когато се омъжих, бях наясно, че животът няма да бъде само цветя и рози — изричам към мъглата. — Когато се развеждах, също не очаквах цветя и рози. Но се надявах да получа поне… не знам… Може би тераса?

— Тераса ли?

— Е, сещаш се — малка тераса. Нещо малко, където могат да се отглеждат цветя. Нещо, което да ни зарежда с оптимизъм и любов. Но вместо това получих военна зона след ядрена война.

— Добро сравнение! — отбелязва Лоркан и се засмива.

— А ти с какво се сдоби? С розова градина ли?

— С нещо като извънземна територия — отговаря той след кратка пауза. — Може би лунен пейзаж.

Очите ни се срещат в мъглата и повече няма нужда да говорим. Казали сме си достатъчно.

Парата продължава да нахлува и да се вие около нас. Започвам да усещам целебния й ефект. Усещам я как отнася със себе си неприятните мисли и оставя след себе си яснота. И колкото по-дълго седя тук, толкова по-ясни ми стават нещата. Топката в стомаха ми става все по-голяма. Лоркан беше прав. Не само сега, но и снощи. Беше прав. Всичко това е една огромна грешка.

Трябва да се откажа от тази мисия още сега! Веднага! Мисълта започва да трепти пред очите ми като телевизионна новина: „Откажи се! Откажи се!“. Не мога да продължавам повече! Не мога да поема риска да изгубя Лоти!

Да, вярно е, че искам да предпазя сестричката си от болката, която изпитвам. Но все пак това си е нейният живот. И аз нямам право да решавам вместо нея. Ако скъса с Бен — добре, така да бъде. Ако нещата тръгнат към развод — добре, така да бъде. Ако останат женени седемдесет години и се сдобият с двайсетина внуци — добре, така да бъде.

Имам чувството, че до този момент някаква лудост ме е тласкала по мрачен път. Заради Лоти ли реших да го направя или всъщност заради себе си и Даниел? И дали Лоркан не е прав и за друго — че това е моят собствен Несполучлив избор? О, боже, какво направих?!

Внезапно си давам сметка, че последните думи съм изрекла на глас.

— Извинявай — допълвам. — Просто… осъзнах… — и вдигам окаяно глава.

— Че правиш всичко по силите си да помогнеш на сестра си — довършва тихо Лоркан. — Но по напълно грешен, заблуден, отвратителен начин.

— Ами ако… — започвам и ахвам. — О, боже! Ами ако разбере? — мисълта е толкова ужасяваща, че едва не припадам. Бях толкова твърдо решена да успея, че изобщо не се замислих за обратната страна на монетата. Държах се като пълна глупачка!

— Не е необходимо да разбира — казва Лоркан. — Не и ако се върнеш право у дома и си мълчиш. Обещавам, че няма да те издам!

— Нико също няма да й каже. Той е моят човек в хотела — пояснявам, дишайки учестено, като човек, на когото му се е разминало на косъм. — А от моя страна няма да чуе нищо, естествено. И никога няма да разбере.

— Значи кампанията по саботирането на медения месец се отменя, така ли?

— От този момент нататък, да! — кимвам. — Веднага ще звънна на Нико. За него ще бъде истинско облекчение — поглеждам към Лоркан и допълвам: — И никога повече няма да се меся в живота на сестра си! Не забравяй да ми го напомняш, моля те!

— Става! — кимва сериозно той. — А сега какво смяташ да правиш?

— Нямам представа. Да стигнем до аерогарата, пък там ще решим — промърморвам и подръпвам влажната си коса, отново спомняйки си, че се намирам в сауна, но съм с дрехи. — Сигурно съм страхотна гледка, а?

— Долу-горе — кимва Лоркан. — Не можеш да се качиш в самолета в този вид. Първо трябва да минеш през студения затварящ душ.

— Студеният затварящ душ ли? — поглеждам го шашната.

— Затваря порите. Подобрява циркулацията на кръвта. Освобождава те от досадните петна от сълзи.

Майтапи се с мен. Нали? Майтапи ли се?

— Добре, но ако и ти го направиш! — отсичам предизвикателно.

— Защо не? — свива рамене той. В гърдите ми се надига кикот. Не е възможно да планираме подобна глупост, нали така?

— Окей, ето ни и нас! — бутвам вратата и я задържам учтиво за Лоркан. Забелязвам как гостите на хотела ни зяпват и започват да се побутват един друг, когато зърват двама напълно облечени мъж и жена да излизат от сауната, като мъжа дори е в делови костюм.

— След теб! — сочи учтиво той към студения душ. — Ще ти дръпна дръжката, ако желаеш.

— Давай! — разсмивам се аз и пристъпвам под душа. Миг по-късно върху мен руква порой леденостудена вода и аз изпищявам.

— Мамо! — достига до ушите ми едно щастливо, пронизително гласче. — Ти си вземаш душ с дрехите! — Ноа ме зяпа от масата, седнал до Ричард, с ококорени от изумление и радост очи.

После идва ред на Лоркан и той вдига лице към студената струя вода.

— Така! — отсича, когато свършваме. — Не е ли освежително? Животът не ти ли се струва вече по-добър? — и изтръсква водата от костюма си.

Правя кратка пауза, защото искам да му отговоря искрено. И накрая казвам:

— Да, значително по-добър отпреди! Благодаря!

Двайсет и първа глава
Лоти

Нямам точна представа как да реагирам. Вече сме тук. Обратно в къщата за гости. И тя си е точно такава, каквато си беше. Долу-горе.

В мига, в който слязохме от водното такси, Бен прие обаждане от Лоркан, което определено ме вбеси. Така де, та това е нашият голям, романтичен, най-важен момент, а той говори по телефона! Все едно Хъмфри Богарт да каже: „Винаги ще имаме… Извинявай, скъпа, но трябва да приема това обаждане“.

Както и да е. Мисли позитивно, Лоти! Наслаждавай се на мига! Не съм спирала да мисля за това място вече петнайсет години! И ето ни отново тук!

Стоя на дървения вълнолом и чакам вълните на носталгията и просветлението да ме обгърнат. Чакам да заплача и може би да се сетя за нещо значимо, което да споделя с Бен. Но най-странното е, че всъщност изобщо не ми се плаче. Чувствам се леко изцедена.

Виждам къщата за гости. Високо над нас. Но виждам само познатият камък в опушена охра и два прозореца. По-малка е, отколкото си я спомням, и един от кепенците й е увиснал. Погледът ми се плъзва надолу по скалата. Ето ги и стъпалата, издялани в камъка, които някъде към средата на пътя се разделят. Едните водят към вълнолома, където сега стоим, а другите отвеждат към основния плаж. Сложили са метални перила, които някак си развалят гледката. Перила има и по горния ръб на скалата. И знак за опасност. Знак за опасност ли? Ние никога не сме имали знаци за опасност!

Както и да е. Мисли позитивно.

Бен се приближава към мен и аз хващам ръката му. Плажът се намира зад една стърчаща скала наблизо и засега не мога да разбера дали се е променил. Но пък как би могъл да се промени един плаж? Плажът си е плаж.

— Къде ще отидем първо? — питам тихо. — В къщата за гости, на плажа или в нашето тайно заливче?

Бен стиска леко ръката ми и отвръща:

— Нашето заливче!

И сега, най-после, започвам да усещам надигащите се дълбоко в мен вълни на въодушевлението. Тайното ни заливче, мястото, където за първи път се съблякохме, треперещи от горещо, ненаситно, тийнейджърско желание. Мястото, където го правехме по три, четири, пет пъти на ден. Дори самата мисъл, че ще отидем отново там — с всичките съпътстващи я спомени — е толкова вълнуваща, че потрепервам.

— Трябва да наемем лодка.

Той ще ме закара с лодката до заливчето така, както правеше някога, а аз ще се возя, вдигнала крака на ръба на лодката. После ще издърпаме лодката в пясъка, ще открием онова закътано местенце в заливчето и…

— Хайде да си вземем лодка! — гласът на Бен е толкова дрезгав, че веднага разбирам, че си мисли за същото като мен.

— Дали все още се наемат на плажа?

— Има само един начин да разберем.

С внезапна лекота в сърцето аз хващам ръката му и го дърпам към стълбите. Ще отидем право на плажа, ще си вземем лодка и… там ще се случи!

— Хайде! — подскачам весело по издяланите в скалата стъпала. Сърцето ми тупти от вълнение. Вече наближаваме разклонението на стъпалата. Всеки момент ще зърнем онази позната ивица красив златист пясък, чакаща ни след всичкото това време…

Боже господи!

Вторачвам се шокирано в плажа. Но какво се е случило с него? Кои са тези хора?

Когато живеехме в къщата за гости, плажът беше едно обширно празно пространство от пясък. В къщата бяхме максимум двайсет човека и затова си поделяхме плажа така, че никой да не усеща близо до себе си някой друг.

А онова, което виждам сега, ми прилича по-скоро на окупация. Или на утрото след някой фестивал. Плажът е обсебен от най-малко седемдесет човека, разпръснати на различни на брой групички, някои от тях все още свити в спалните си чували. Виждам и останки от огън. Както и две палатки. Повечето от тях вероятно са студенти. Или вечни студенти.

Докато стоим на стъпалата и оглеждаме неуверено, по другата скална пътечка откъм плажа към нас се доближава младеж с козя брадичка, който ни поздравява с южноафрикански акцент.

— Здрасти! Изгубихте ли се?

„Чувствам се изгубена“ — иде ми да му отвърна аз, но вместо това само промърморвам:

— Просто… гледаме.

— Връщаме се в спомените си — отговаря небрежно Бен. — Бяхме тук преди много години. Променило се е.

— Аха! — светва лицето на младежа. — Значи вие сте от онези! От златната епоха!

— Златната епоха ли?

— Така я наричаме — отбелязва с усмивка той. — Непрекъснато посрещаме хора на вашата възраст, които се връщат тук и ни разправят как е било тук, преди да построят общежитието. Повечето обикновено започват да се вайкат как всичко тук било съсипано. Ще слизате ли долу?

Докато вървим след него, аз не мога да не се почувствам леко обидена от думата „вайкат се“, която използва той. Както и „вашата възраст“. Какво иска да каже? Е, вярно е, че сме малко по-големи от него, но сме си все така… млади. Най-общо казано. Все още сме в една категория:

— За какво общежитие говорите? — пита Бен, когато се озоваваме на плажа. — Не отсядате ли вече в къщата за гости?

— Много малко отиват там — свива рамене младежът. — Доста е позападнала напоследък. Доколкото знам, старецът я е продал. Не, сега предпочитаме общежитието. На неколкостотин метра по-нататък. Построено е преди… десет години, доколкото съм чувал? Проведоха мащабна рекламна кампания, която много помогна. Но и мястото си го бива, няма спор — допълва, докато се отдалечава от нас. — Залезите са незабравими. А сега чао!

Бен се усмихва, но на мен ми идва да избухна от ярост. Не мога да повярвам, че са построили общежитие! Бясна съм! Та това си беше нашето място! Как смеят да го рекламират пред света, а?!

И само погледнете как се отнасят към него! Навсякъде е пълно с боклуци. Виждам кутийки от напитки, празни пакетчета от чипс и дори два използвани презерватива! Когато ги зървам, стомахът ми се преобръща. Божичко! Правят вече секс навсякъде! Отвратително!

Така де, не че и ние не правехме секс на плажа, но нашето беше различно! Нашето беше романтично!

— Къде е човекът с лодките? — питам, като се оглеждам. Едно време имаше един подобен на гущер тип, който непрекъснато даваше под наем двете си лодки, но сега не го виждам никъде. Има само някакъв висок тип с тиранти, който избутва лодка във водата, и аз тръгвам бързо към него.

— Хей! Извинете! Почакайте малко! — провиквам се, докато вървя.

Той се обръща и разкрива снежнобели зъби на фона на обветреното си от стихиите лице. Аз се подпирам с ръка на лодката му и питам:

— Бихте ли ни казали, дали тук все още се дават лодки под наем? И това такава лодка ли е?

— Да — кима той. — Но трябва да дойдете рано. Вече всички заминаха. Опитайте утре. Списъкът е в общежитието.

— Разбирам — кимвам, а после жалостиво допълвам: — Но проблемът е, че ние сме тук само днес. Двамата със съпруга ми. Това е нашият меден месец. И много бихме искали да наемем лодка!

И мислено се опитвам да му внуша да прояви галантност и да ни предложи своята лодка. Но той не ни я предлага. Само продължава да я бута към водата, като учтиво изрича:

— Лоша работа.

— Проблемът е, че това посещение тук е много специално за нас — пояснявам, като тръгвам във водата след него. — И наистина много бихме искали да се поразходим с лодка по тези места! Искахме да видим отново едно миниатюрно тайно заливче, където някога ходехме.

— Малко заливче, което е натам? — пита той, като посочва с жест.

— Да! — възкликвам. — Знаете ли го?

— Не е необходимо да вземате лодка, за да стигнете дотам! — възкликва човекът, очевидно силно изненадан. — Можете да минете и по пътеката!

— По пътеката ли?

— По-навътре в сушата — сочи той. — Доста широка дървена пътека. Направиха я преди няколко години. Така откриха за туристи целия район!

Зяпвам го ужасена. Построили са нарочна пътека до тайното заливче? Ама това е светотатство! Това е престъпление! Ще напиша едно възмутено писмо до… някого. Това беше нашата тайна! И трябваше да си остане тайна! Как сега ще правим там секс, а?!

— И всички ходят там, така ли?

— О, да! Доста е популярно — отбелязва мъжът и се ухилва.

— Между нас казано, хората ходят там, за да се надрусат!

Да се надрусат ли? Вторачвам се в него с още по-голям ужас. Нашето перфектно, романтично, идилично заливче е вече сборище на наркомани?!

Изтривам чело, опитвайки се да се приспособя към тази нова и твърде мрачна картина.

— Значи… сега ще има хора, така ли?

— Със сигурност. Снощи там имаше голям купон, така че сега вероятно още спят. Е, до скоро! — кимва той, скача в лодката и вдига платното.

Е, значи това е. Целият ни хубав план — съсипан. Зашляпвам обратно през плитчината към Бен, който ме чака на пясъка.

— Но всичко беше толкова хубаво! — възкликвам отчаяно. — А сега са го съсипали! Не мога да го понеса! Така де… огледай се! — размахвам развълнувано ръце. — Тук е станало кошмарно! Тук е истински ад!

— О, за бога, Лоти! — срязва ме нетърпеливо Бен. — Преиграваш! Едно време и ние си правехме купони на плажа, спомняш ли си? И ние оставяхме боклуци. Артър непрекъснато се оплакваше от нас.

— Но не и използвани презервативи!

— Сигурно и това сме оставяли — свива рамене той.

— Не, не сме! — тросвам му се възмутено. — Аз вземах хапчета!

— О! — свива пак рамене той. — Забравил съм.

Той е забравил?! Как можеш да забравиш дали си използвал презервативи или не с любовта на живота си?

Идва ми да изкрещя: „Ако наистина си ме обичал, щеше да си спомниш, че не сме използвали презервативи!“. Но стисвам устни. Спорът за някогашното използване на презервативи надали е сред темите, подходящи за един меден месец. Затова просто отпускам нещастно рамене и се вторачвам невиждащо в морето.

Толкова съм разочарована, че ми идва да се разплача. Това изобщо не се покрива с картината, която си представях. Защото, ако трябва да бъда честна, изобщо не съм си представяла, че на плажа ще има хора. Представях си, че ще бъдем напълно сами. Че ще тичаме по пустия плаж, ще скачаме в пенещите се вълни и ще се приземяваме в прегръдките си под звуците на цигулки.

Е, вярно е, че съм подходила малко нереалистично. Но това тук е пълната противоположност на всичките ми очаквания.

— И какво ще правим сега? — питам накрая.

— Можем просто да се забавляваме — отсича Бен, придърпва ме към себе си и ме целува. — Но все пак е хубаво да бъдем отново тук, не мислиш ли? Пясъкът си е все така същият. Морето също.

— Да — въздъхвам и се отпускам на рамото му.

— Все така същата Лоти, същите секси панталонки… — продължава и обгръща с ръце задника ми, а аз се изпълвам с внезапно желание да изпълня поне част от фантазиите си.

— Спомняш ли си това? — питам и му подавам за малко чантата си. После си поемам дълбоко дъх, подготвям се, подскачам леко нагоре и се заемам да извърша безупречни серии от няколко цигански колела по плажа.

Ооох! Олеле!

Боже! Ужас! Главата ми!

Нямам представа какво точно стана, освен че ръцете ми се огънаха под тежестта ми, чух около себе си няколко уплашени ахвания и накрая се приземих на главата си. Сега съм просната в крайно неприлична поза на плажа и дишам на пресекулки.

Ръката ми пулсира от болка, умът ми — от унижение. Вече не мога да правя цигански колела? И кога точно стана това?

— Скъпа! — приближава се Бен с леко сконфузена физиономия. — Внимавай да не се нараниш! — погледът му се плъзва към панталонките ми. — О, малък инцидент, доколкото виждам?

Проследявам погледа му и се изпълвам с нова порция ужас и унижение. В средата на панталонките ми се вижда широка цепка. На най-неподходящото място. Идва ми да потъна в земята от срам.

Бен ме изправя на крака и аз разтривам ръката си и примигвам от болка. Сигурно съм я изкълчила или нещо подобно.

— Добре ли сте? — пита едно момиче наблизо в дънкови панталонки и горнище на бански, което изглежда към петнайсетгодишно. — Трябва да се изстреляте с малко по-силно пружиниране. Ето така! — хвърля се леко във въздуха и изпълнява перфектно циганско колело, след което се изправя весело на крака.

Кучка.

— Благодаря — промърморвам. — Ще го имам предвид — поемам чантата си от Бен. Настъпва неловко мълчание. — Е, какво ще правим сега? — обаждам се накрая. — Може би разходка до заливчето?

— Не! Пие ми се кафе! — отсича безпрекословно Бен. — Пък и искам да видя къщата за гости. Какво ще кажеш?

— Разбира се! — възкликвам, изпълнена с последния лъч надежда. Въпреки че брегът изглежда съсипан, къщата за гости може да се окаже запазена. — Само че ти върви първи по стъпалата — допълвам.

В никакъв случай няма да му позволя да се катери зад мен и да съзерцава цепнатите ми на задника панталонки!

Нямам представа дали е от фиаското с циганските колела, или кардиомониторът във фитнеса ме е лъгал, но става ясно, че изобщо не съм във формата, в която смятах, че се намирам. А и 113 стъпала са си много стъпала. Усещам, че по едно време се хващам здраво за перилата и се изтеглям буквално със сила нагоре. Добре, че Бен не може да ме види. Лицето мие пламнало, косата ми се е измъкнала от ластика и аз пуфтя по крайно несексапилен начин. Слънцето вече прежуря, затова избягвам да гледам нагоре, но когато приближаваме върха, все пак вдигам глава. И примигвам изненадано. На върха на скалата се вижда някаква фигура. Момиче.

— Здравейте! — провиква се тя със силен английски акцент. — Гости ли сте?

Колкото по-нагоре се катеря, толкова повече осъзнавам, че тя е зашеметяваща жена. С невероятен гръден кош. В главата ми започват да нахлуват всевъзможни клишета. Гърдите й приличат на две кафяви луни, напъващи да скъсат тясната й бяла блузка. Не, по-скоро на кафяви весели кученца. Дори и аз съм толкова запленена от тях, че ми се иска да ги докосна. Когато стигаме последните няколко стъпала, тя се привежда, за да ни подаде ръка. И аз виждам директно в дебрите на бездънното й деколте.

Което означава, че Бен също ги вижда.

— Браво на вас! — засмива се тя, когато накрая стигаме върха. Аз дишам толкова учестено, че от устата ми не излиза и думица. При Бен положението е същото, само дето се опитва да ми каже нещо. Или може би на жената с невероятните форми?

Да, на жената с невероятните форми.

— Мътните ме взели! — смотолевя накрая, абсолютно слисан. — Сара?

Двайсет и втора глава
Лоти

В главата ми е истински хаос. Не знам какво да си мисля. Не знам откъде да започна.

Първо, къщата за гости. Как е възможно да е толкова различна от начина, по който я помня? Всичко наоколо е доста по-малко, доста по-износено и някак си… не толкова идеално.

Седим на верандата, която е далеч по-малко впечатляваща, отколкото я помня, и е боядисана в доста отблъскващ нюанс на бежовото, и боята се бели на ивици. Маслиновата горичка се оказва смешно дребно парченце земя с няколко хилави дръвчета. Гледката е хубава, но не по-различна от гледката от който и да било друг гръцки остров.

И второ, Артър. Как съм могла да бъда толкова впечатлена от него? Как съм могла да седя в краката му и да попивам нескончаемата му мъдрост?! Та той изобщо не е мъдър! Нито е някакъв пророк. Той е просто един дърт пияница и похотливец, прехвърлил седемдесетте.

Вече на два пъти прави опити да ме опипва.

— Не се връщайте! — повтаря той, размахвайки ръка. — Това повтарям на всички млади хора. Не се връщайте повторно тук! Младостта си е все там, където сте я оставили, и точно там трябва да си остане. За какво се завръщате? Всичко, което си е заслужавало да вземете в пътешествието си през живота, вече сте го взели!

— Татко! — поглежда го с лек укор Сара. — Стига вече! Ето че те се върнаха. И аз се радвам, че го направиха — намига на Бен. — Дойдохте точно навреме. Тъкмо продадохме къщата. Следващият месец напускаме. Още кафе?

Докато се привежда, за да ни налее кафе, аз не мога да откъсна очи от нея. И отблизо си е точно толкова невероятна, колкото и отдалече. Всичко по нея е копринено и блестящо, а гърдите й напъват да скъсат блузката й, като че ли са на някакъв специален сеанс по йога за цици и сега държат да се перчат пред всички присъстващи.

И това е другата причина, поради която в главата ми е пълен хаос. Всъщност причините са няколко Първо, тя е божествена. Второ, повече от ясно е, че между нея и Бен е имало някаква история, преди да се появя. Непрекъснато си подхвърлят по нещо и се смеят, и сменят темата. Трето, между тях и до днес се долавя някаква искра. А щом дори аз я усещам, значи могат да я усетят и те, нали така? И какво означава това?

Впрочем, какво означава всичко това?

Поемам чашата си с кафе от Сара с трепереща ръка. А аз си мислех, че завръщането в къщата за гости ще бъде славният финал на нашия меден месец, където всички нишки ще се свържат и кръгът ще се затвори. Вместо това се оказва, че се появяват няколко нови, съвсем неочаквани нишки и кръгът изобщо не се затваря. Особено от страна на Бен. Той сякаш започва да се отдалечава от мен. Отказва да ме погледне в очите, а когато го прегръщам леко, той се отърсва от мен. Знам, че Сара забеляза това, защото тактично извърна поглед.

— Остаряваме — продължава да тътне Артър — И животът спъва колелата на мечтите. Мечтите спъват колелата на живота. Така е било винаги и така ще си остане. Някой да иска уиски? — изтърсва ни в клин, ни в ръкав. — Слънцето вече преваля. По гръцко време, де.

За мой огромен ужас Бен отговаря:

— Аз бих пийнал едно!

Но какво прави той? Няма дори единайсет сутринта! Нямам намерение да го гледам как се дави в уиски. Отправям му поглед със значение: „Мислиш ли, че това е добра идея, скъпи?“, а той ми връща зверски поглед, който, опасявам се означава: „Млъкни и престани да ми ръководиш живота!“.

И Сара отново извръща тактично очи.

О, боже, това е истинско мъчение! Други жени да извръщат тактично очи, докато ти си разменяш обвинителни погледи със съпруга си, е най-унизителното преживяване на този свят. Като добавим към това цепването на панталонките ти, докато се опитваш да правиш циганско колело.

— Браво на теб! Хайде, ела да си избереш някое от малцовите! — възкликва доволно Артър и въвежда Бен в недрата на къщата за гости, а аз оставам със Сара на верандата. Въздухът между нас е нажежен и аз не знам откъде да започна. Отчаяно искам да знам… какво точно…

— Вкусно кафе — отбелязвам като типична англичанка, която в неловка ситуация търси убежище в любезността.

— Благодаря! — усмихва се тя, а после въздъхва. — Лоти, просто исках да кажа, че… — разперва ръце. — Нямам представа дали си наясно, че Бен и аз…

— Не бях — отговарям след кратка пауза. — Но сега съм.

— Това беше просто един кратък флирт. Бях дошла на гости на татко и просто… нещо между нас прищрака. Продължи не повече от две седмици. Моля те, не мисли, че… — пауза. — Не бих искала ти да…

— Не съм си мислела нищо! — прекъсвам я жизнерадостно. — Абсолютно нищо!

— Хубаво — тя пак се усмихва и ми показва перфектните си зъби. — Хубаво е, че се върнахте. Сигурно имате много спомени, а?

— Да, купища.

— Онова лято наистина беше страхотно! — отбелязва тя, като отпива от кафето си. — Това беше годината, когато дойде и Големия Бил. Сещаш ли се за него?

— Разбира се — кимвам, леко поомекнала. — И Пинки.

— И двамата Нед! Знаеш ли, че една вечер ги арестуваха? — ухилва се тя. — Хвърлиха ги в ареста и татко трябваше да им плаща гаранцията.

— Да, чух за това! — възкликвам и се изправям в стола си, внезапно вдъхновена от спомените. — А ти разбра ли за онази рибарска лодка, дето потъна?

— О, да! — кимва тя. — Татко ми разказа за този случай. Като добавиш и пожара, би могло да се нарече, че беше година на катастрофи. Дори горкият Бен се разболя от грип! Беше много болен!

Какво каза тя? Грип ли?

— Грип? — повтарям прегракнало. — Бен?

— Беше ужасно! — отсича тя и качва почернелите си крака на стола до себе си. — Тогава доста се притесних за него. Не беше на себе си. Бълнуваше. Наложи се да го гледам през цялата нощ. Пеех му песни на Джони Мичъл, представяш ли си? — и се засмива.

Хаосът в главата ми се превръща в паника. Значи Сара е била жената, която го е гледала, докато е бил болен от грип. Сара е била тази, която му е пяла!

А той си мисли, че съм била аз.

И това е бил моментът, когато е „разбрал, че ме обича“. Така каза на цялата публика вчера.

— Ясно! — кимвам, като се старая да запазя самообладание. — Е, браво на теб! — преглъщам. — Но няма смисъл да живеем в миналото, нали? Та… ммм… колко гости имате в момента тук?

Искам да се отърва от тази тема колкото е възможно по-бързо, преди Бен да се върне на верандата. Но Сара си е наумила друго.

— Докато бълнуваше, говореше какви ли не странни неща — спомня си тя. — Искаше да полети. А аз му се карах: „Бен, мирувай! Лягай обратно в леглото!“. После пък ми каза, че съм била неговият ангел пазител. Повтаряше го непрекъснато — че аз съм неговият ангел пазител.

— За кой ангел пазител става въпрос? — прекъсва ни гласът на Бен. Появява се на верандата с чаша в ръка и допълва: — Баща ти говори по телефона. Та кой е този ангел пазител?

Стомахът ми се преобръща. Трябва да прекратя този разговор на мига!

— Вижте онова маслиново дръвче! — изписквам отчаяно, но нито Сара, нито Бен ми обръщат внимание.

— Не си ли спомняш, Бен? — разсмива се Сара, като отмята назад глава. — Когато беше болен от грип и аз се грижих за теб цяла нощ? Тогава каза, че съм твоят ангел пазител. Сестра Сара. — И го побутва закачливо с крак. — Спомняш ли си Сестра Сара? А песните на Джони Мичъл?

Бен стои вцепенен на мястото си. Поглежда първо към мен, после към Сара, накрая пак към мен. Сбърчва озадачено чело.

— Ама… ама… нали ти се грижи за мен, Лоти?

Бузите ми пламват. Не зная какво да кажа. Защо изобщо приех лаврите за грижите по него в онази нощ, защо?!

— Лоти ли? — възкликва Сара. — Ама тя дори още не беше пристигнала тук! Това бях аз и затова аз трябва да получа червените точки, много благодаря! Аз съм тази, която седя будна цяла нощ и забърсва потното ти чело. Не ми казвай, че си го забравил! — допълва с престорен укор.

— Не съм забравил! — отсича Бен, внезапно дошъл на себе си. — Господи, разбира се, че не съм забравил! Ще помня тази нощ през целия си живот! Но не си я спомням вярно. Мислех си, че е била… — и ме поглежда обвинително.

Настръхвам. Трябва да кажа нещо. Всички ме чакат да кажа нещо.

— Може би съм се объркала — преглъщам тежко. — С… някой друг път.

— Какъв друг път? — пита Бен. — Тук съм бил болен от грип само веднъж. А сега се оказва, че не ти, а Сара се е грижила за мен! Което е крайно смущаващо! — гласът му безкомпромисен, плющящ като бич.

— Съжалявам — обажда се Сара и ни поглежда един по един, усетила напрежението между нас. — Не е кой знае каква работа!

— Напротив! — провиква се Бен и се хваща за главата. — Не осъзнаваш ли защо? Та ти ме спаси тогава! Ти беше моят ангел пазител. Сара! А това променя… — не довършва.

Поглеждам го възмутено. Какво променя това? Допреди три минути само аз бях неговият ангел пазител! Не можеш да се хвърляш от един ангел пазител на друг, когато ти се прииска!

Ами да!

— О, само не това! Не отново! — поклаща глава Сара и се усмихва. Обръща се към мен и допълва: — Казах ти. Тогава не беше на себе си и бълнуваше всякакви глупости за ангели и други подобни неща — става ясно, че вече и самата тя държи да смени темата. — Е, какво работите вие сега, я кажете!

Бен ме поглежда кръвнишки, после отпива голяма глътка уиски и отговаря:

— Аз правя хартия.

И докато разказва за компанията си за производство на хартия, аз отпивам от хладното си вече кафе, от време на време потрепервайки. Не мога да повярвам, че тъпата ми невинна лъжа е разкрита! Но не мога да повярвам и сериозността, с която Бен приема всичко това. За бога, на кого му пука кой за кого се е грижил, а?! Постепенно преставам да го слушам, но когато чувам от устата му „преместване в чужбина“, се стряскам. За Франция ли говори?

— Аз също! — тъкмо казва Сара. — Но преди това сигурно малко ще поплавам из Карибите. Ще се хвана някъде по островите като учителка, за да спечеля малко пари. Ще видя как ще тръгне, а оттам нататък ще му мисля.

— И аз това искам да правя! — кима енергично Бен. — Плаването е моята страст! Ако има нещо конкретно, с което бих искал да се занимавам през следващите две години, е да прекарвам повече време на яхтата си!

— Прекосявал ли си Атлантическия океан с яхтата си?

— Бих искал! — светват очите на Бен. — Но първо трябва да събера екипаж. Навита ли си?

— Става! А после един сезон плаване из Карибите?

— Имаш го!

— Е, решено е! — провикват се засмени и двамата и се поздравяват с плясване на длани.

После Сара се обръща към мен и пита учтиво:

— Ти обичаш ли да плаваш?

— Не особено — отговарям, като поглеждам бясно към Бен. Досега нито веднъж не ми е споменавал за мечтата си да прекоси Атлантическия океан. И как това ще се върже с купуването на селска къща във Франция? И какви са тези твърде дружески поздрави? Иска ми се да го залея с всички тези въпроси наведнъж, но пред Сара не мога да го направя.

И внезапно ми се приисква да не се бяхме връщали тук. Артър беше прав — не трябваше да се връщаме.

— Значи продавате, а? — обръщам се към Сара.

— Да — кимва тя. — Колкото и да не ми е приятно, няма начин. Купонът свърши. Общежитието ни отне бизнеса. И сега те купиха нашата земя. Ще строят допълнителни крила.

— Копелета! — провиква се бясно Бен.

— Може би — свива нервно рамене тя. — Но ако трябва да бъда честна, бизнесът започна да запада още след онзи пожар. Чудя му се на татко как успя да изкара чак досега.

— Да, пожарът беше кошмарен! — вметвам аз, доволна, че сме на тема, по която и аз мога да кажа нещо. Надявам се някой да спомене начина, по който аз така брилянтно поех ръководството и спасих толкова много хора, но единственото, което Сара казва, е:

— Да, каква драма!

— Било е от някаква развалена печка, нали? — пита Бен.

— О, не! — тръсва глава Сара и обеците й звънват тихо. — Това беше първоначалната версия. Но после разбраха, че е заради свещите на някого. Нали се сещате — от нечия стая. Ароматни свещи — поглежда часовника си и отсича: — Извинете, но трябва да извадя яденето от фурната!

И изчезва. Бен отпива пак от уискито си, после ме поглежда и изражението му се променя.

— Какво става? — пита смръщено. — Лоти, добре ли си?

Не, не съм. Усещам, че пребледнявам. Истината е толкова кошмарна, че не мога да събера сили да се изправя срещу нея.

— Била съм аз — прошепвам накрая напълно премаляла.

— Какво искаш да кажеш с това? — поглежда ме неразбиращо той.

— Винаги имах ароматни свещи в стаята си — прошепвам дрезгаво. — Помниш ли? Всичките ми свещи? Сигурно съм ги забравила запалени. Никой друг тогава нямаше ароматни свещи. Значи пожарът е по моя вина!

Толкова съм шокирана и разстроена от това откритие, че очите ми се насълзяват. Моят велик миг на триумф… Вече всичко е прах и пепел. Значи аз не съм била героинята на деня. Била съм безмозъчният, глупав злодей.

Чакам Бен да ме прегърне, да възкликне или да ми зададе други въпроси. Или просто да направи нещо, каквото и да е. Но той ме поглежда напълно безстрастно и отбелязва:

— Е, било е отдавна. Вече няма значение.

— Какво искаш да кажеш с това, че няма значение? — ококорвам се сащисано аз. — Разбира се, че има значение! Провалила съм лятото на всички хора тогава! Провалила съм този бизнес! Ужасно е!

Прилошава ми от чувство за вина. И което е още по-лошо, усещам, че през цялото време съм грешала. През всичките тези години съм хранила грешен спомен. Да, онази нощ наистина съм променила много неща, но е обратният знак. Можех да убия някого. Можех да убия много хора. Аз не съм жената, за която се мислех. Аз не съм жената, за която се мислех!

От гърдите ми се изтръгва ридание. Имам чувството, че всичко около мен се разпада.

— Да им кажа ли? Да си призная ли всичко?

— О, за бога, Лоти! — тръсва раздразнено глава Бен. — Естествено, че няма смисъл! Преодолей го, в крайна сметка! Било е преди петнайсет години! Никой не е наранен! На никого не му пука!

— На мен ми пука! — изписквам шокирано.

— Е, значи трябва да спре да ти пука! И без това ми наду ушите с този проклет пожар…

— Не, не съм!

— Напротив!

Нещо в мен прищраква и аз се разкрещявам:

— А ти непрекъснато говориш за плаване и лодки! Откъде е всичко това?

И двамата се споглеждаме шокирани и неуверени. Все едно си вземаме мярката за някакво състезание, но не сме сигурни за правилата му. Накрая е ред на Бен да започне да крещи:

— Виж какво, кажи ми как да ти вярвам оттук нататък, а?

— Каквооо? — стъписвам се аз.

— Ти не си се грижила за мен, докато бях болен от грип, а ме остави да си мисля, че си била ти! — погледът, с който ме дарява, е безмилостен. — Защо го направи?

— Аз… бях объркана — преглъщам. — Съжалявам!

Изражението на Бен изобщо не се променя. Лицемерно копеле!

— Добре де — започвам контраатака аз, — тъй като така и така си говорим истини, мога ли да те попитам как планираш да прекараш един сезон с яхта на Карибите, когато ще се местим във Франция?

— Бихме могли да се преместим във Франция! — срязва ме раздразнено той. — Но може и да не го направим. Просто си подхвърляхме идеи, нищо повече. Господи!

— Изобщо не сме си подхвърляли идеи! — провиквам се възмутено. — Правехме планове! И аз базирах целия си бъдещ живот на тях!

— Всичко наред ли е при вас? — появява се отново Сара и Бен автоматично превключва на чаровната си крива усмивка.

— Страхотно! — възкликва, сякаш нищо не се е случило. — Просто изпускахме парата.

— Още кафе? Или уиски?

Аз не мога да й дам отговор. Намирам се в процес на осъзнаване на кошмарната истина — че базирам целия си живот на мъжа, който седи срещу мен. Този мъж с чаровната усмивка и непринудените маниери, който внезапно ми изглежда напълно чужд, непознат и напълно непривичен — като гостна стая в чужда къща. И аз не само че не го познавам и не го разбирам, но и се опасявам, че не го харесвам особено.

Аз не харесвам съпруга си!

Тази мисъл звънва като камбана в ушите ми. Като сигнал за смъртна присъда. Аз допуснах колосална, непростима, ужасна грешка!

Изпълвам се с неочакваното желание да се свържа с Флис, но същевременно си давам сметка, че не бих могла да й призная подобно нещо. До края на живота си ще трябва да си остана омъжена за Бен и да се преструвам, че всичко е наред. Иначе би било твърде смущаващо за всички.

Окей. Значи такава е съдбата ми. Приемам новината спокойно. Омъжена съм за неподходящия мъж и от сега нататък ще трябва да търпя нещастния си живот. Няма друг начин.

— … страхотно място за меден месец — тъкмо казва Сара, докато сяда. — Добре ли си прекарвате?

— О, да! — отбелязва саркастично Бен. — Направо чудесно! — поглежда ме ядосано и аз се наежвам.

— Какво би трябвало да значи това?

— Е, трудно би могло да се каже, че се радваме на обичайните „удоволствия за младоженци“, не мислиш ли?

— Аз нямам никаква вина за това!

— А кой ми отказа тази сутрин?

— Но аз чаках да пристигнем в заливчето! Нали трябваше да го направим в заливчето!

Забелязвам, че Сара започва да се върти от неудобство, но не мога да се спра. Вече ми идва до гуша. От всичко.

— Винаги има някакво извинение — изръмжава Бен.

— Аз не си измислям извинения! — възкликвам, вече побесняла. — Какво, да не би да си мислиш, че и аз не искам да… така де…

— Нямам представа какво си мислиш! — крясва ми побеснял и Бен. — Но остава фактът, че не сме го правили, а на теб като че ли не ти пука за това!

— Нищо подобно, пука ми! — крещя. — Разбира се, че ми пука.

— Хей, я почакайте — намесва се внезапно Сара, като поглежда първо мен, после Бен. — Вие да не би да не сте…

— Не сме имали възможност — отговаря през стиснати устни Бен.

— Аууу! — ахва изумена Сара. — Това е… доста необичайно за меден месец!

— В стаята ни имаше някакво объркване — обяснявам накратко. — После Бен се напи, после ни преследваха икономи, после аз получих алергична реакция и като цяло…

— Беше кошмар.

— Да, кошмар.

И двамата млъкваме оклюмани.

— Хей! — намигва ни Сара. — Горе имаме доста празни стаи! Легла, колкото щеш! Дори презервативи!

— Сериозно? — вдига глава Бен. — Горе има свободно легло? Уединено двойно легло, което бихме могли да ползваме? Нямаш представа откога мечтаем да чуем подобна новина!

— Имаме, при това много. Само половината стаи са заети.

— Това е страхотно! Страхотно! — провиква се Бен, изведнъж възвърнал си настроението. — Значи можем да го направим точно тук, в къщата за гости! Където се запознахме! Хайде, госпожо Пар, елате да ви изнасиля!

— Няма да подслушвам! — шегува се Сара.

— О, ако искаш, дори се присъедини! — казва Бен, но ме поглежда и побързва да се поправи: — Шегичка! Шегичка, казах!

И протяга ръце към мен с типичната си чаровна усмивка. Но магията вече не действа. Искрата я няма.

Настъпва тишина, която продължава като че ли цяла вечност. В главата ми бушува ураган. Какво искам? Какво искам, за бога?

— Ами, не знам — изричам след продължително мълчание и Бен рязко си поема дъх.

— Ти не знаеш? — звучи така, сякаш е на ръба на търпението си. — Просто така, не знаеш?

— Аз… трябва да се поразходя! — отсичам, бутвам назад стола си, изправям се и се отдалечавам, преди да е успял да каже каквото и да било.

Заобикалям къщата и се насочвам по покрития с шубраци хълм зад нея. Виждам новото общежитие — сграда от стъкло и бетон, пльосната на мястото, където някога момчетата ритаха футбол. Минавам покрай нея и продължавам надолу по хълма, докато не се изгубва от погледа ми. Намирам се в малка долчинка, обградена от маслинови дръвчета, с разнебитена стара колиба, която помня от онези дни. Тук също има боклуци — кутийки от кола и бира, пакетчета от чипс и дори останки от пица. Вторачвам се в боклука, изпълвайки се с неистова омраза към онези, които са го оставили тук. После импулсивно се навеждам и започвам да го събирам, изпълнена с неочаквана енергия. Наоколо не се вижда кош за боклук, затова просто го събирам на куп и го поставям до голям камък. Животът ми може и да е пълен хаос, но това не означава, че не мога да поставя в ред един къс земя.

Когато приключвам, сядам на камъка и се вторачвам напред не желаейки да влизам в контакт с мислите си. Всички те са твърде объркващи и плашещи. Слънцето над главата ми прежуря и в далечината чувам блеене на кози. Това ме кара да се усмихна. Поне някои неща си остават същите.

След известно време дочувам нечие пухтене и се обръщам. По хълма се катери руса жена с розова рокля. Вижда ме, седнала на камъка, усмихва се и се насочва доволно към мен.

— Здравейте! — поздравява. — Къде е…

— Вървете само напред.

— Горещичко — трие чело.

— Много.

— Вие за руините ли сте тук? За древните руини?

— Не — изричам с извинителен тон. — Просто се мотая. На меден месец съм — допълвам, сякаш това е някакво извинение.

В този момент си спомням, че и по онова време хората говореха за някакви руини. Всички смятахме някой ден да отидем и да ги разгледаме, но в крайна сметка никой не си направи труда.

— И ние сме на меден месец! — светва лицето на жената. — Отседнали сме в хотел „Аполина“, но съпругът ми ме довлече тук, за да гледаме тези руини. Казах му, че искам да си почина малко и че ще го настигна — вади бутилка минерална вода и отпива. — Той си е такъв. Миналата година ходихме в Тайланд — едва издържах! Накрая обявих стачка, буквално! Заявих му: „Виж какво, повече няма да ме накараш да стъпя в нито един храм! Искам да си лежа на плажа и да си почивам!“. Така де, какво му е лошото на това да си лежиш на плажа, а?

— Съгласна съм с вас — кимвам. — Ние пък ходихме в Италия, където ми писна от църкви!

— Ох, църквите… — въздъхва жената със страдалческа физиономия. — На мен ли ми казвате! Няма да забравя Венеция! Казах му: „Ти в Англия ходиш ли да разглеждаш църкви? Откъде този внезапен интерес само защото сме на почивка?“.

— Точно това казах и аз на Ричард! — възкликвам аз.

— Моят съпруг също се казва Ричард! — възкликва жената. — Не е ли странно? Ричард чий?

И ми се усмихва, а аз едва сега си давам сметка какво съм казала. Но защо се сетих за Ричард, а не за Бен? Какво ми става?

— Всъщност… — разтривам чело опитвайки се да се успокоя.

— Всъщност моят съпруг не се казва Ричард.

— О! — поглежда ме сащисано жената. — Извинете. Стори ми се, че казахте… — и се вторачва в мен. — Хей, добре ли сте?

О, боже! Нямам представа какво става с мен. От очите ми рукват сълзи. Много сълзи. Изтривам ги и се опитвам да се усмихна.

— Съжалявам — преглъщам. — Наскоро се разделих с приятеля си и очевидно още не съм го превъзмогнала.

— Вашият приятел! — поглежда ме притеснено жената. — Стори ми се, че казахте, че сте на меден месец!

— Да, така е — изхлипвам. — Наистина съм на меден месец! — и вече се разревавам съвсем сериозно с огромни, капещи в ръцете ми сълзи и детски хълцания.

— Тогава кой е Ричард?

— Не и моят съпруг! — отговарям и гласът ми се издига като болезнен вой. — Ричард не е моят съпруг! Той така и не ми направи предложение! Така и не ми предложиии…

— Ще ви оставя насаме с мислите ви — изрича неловко жената и слиза от скалата. И когато тя изчезва от погледа ми, аз се отдавам на най-шумния, най-безумния рев, който някога съм си позволявала.

Изпитвам носталгия. Носталгия по Ричард. Толкова много ми липсва! Имам чувството, че когато се разделихме, той си взе със себе си и частица от сърцето ми. За известно време адреналинът на ситуацията ми помагаше да се справям, но вече си давам сметка колко ранена съм всъщност. Цялото ми тяло пулсира от болка, а наблизо изцеление няма.

Липсва ми, липсва ми, липсва ми!

Липсват ми неговото чувство за хумор и здравият му разум. Липсва ми усещането за него в леглото до мен. Липсват ми моментите, когато по време на парти очите ни се срещат отдалече и двамата веднага разбираме, че мислим за едно и също. Липсва ми неговата миризма. Той мирише така, както би трябвало да мирише един истински мъж. Липсват ми гласът му, целувките му и дори краката му. Липсва ми всичко!

А сега съм омъжена за друг!

При тази мисъл следва ново, дълбоко изхълцване. Но защо изобщо се омъжих? Какво съм си мислела? Знам, че Бен е страстен, забавен и чаровен, но внезапно всичко това ми изглежда напълно безсмислено. Изглежда ми кухо.

И сега какво да правя? Заравям лице в ръце и усещам, че дишането ми постепенно се успокоява. Започвам да въртя бясно брачната халка на пръста си. Никога през живота си не съм се чувствала толкова ужасена. И преди съм допускала грешки, но никога в подобни мащаби. Никога с подобни последици.

„Не можеш да сториш нищо повече — ми казва умът ми. — Приклещена си. В капан. И грешката си е изцяло твоя!“

Слънцето прежуря силно над главата ми. Няма да е зле и аз да сляза от тази скала и да потърся някаква сянка. Но не мога да събера сили да го направя. Не мога да помръдна и мускулче. Не и докато не дойда напълно на себе си. Не и докато не взема няколко решения.

* * *

Минава близо час, докато събера сили да се надигна. Скачам от камъка, бръсвам праха от дупето си и се насочвам бързо към къщата за гости. Няма как да не забележа, че Бен изобщо не си направи труда да ме потърси, за да види дали съм добре. Не че вече ми пука.

Виждам ги, преди да са ме видели. Бен седи до Сара, метнал е ръка през рамото й и си играе с презрамката на сутиена й. Толкова е очевидно какво става там, че ми идва да се разпищя. Но вместо това се насочвам на пръсти към къщата, стъпвайки безшумно като котка.

„Целунете се! — предавам им мислено. — Целунете се! Потвърдете предчувствията ми!“

Стоя и не смея да си поема дъх с очи, фиксирани върху тях. Все едно гледам себе си и Бен в деня, когато се срещнахме в онзи ресторант преди толкова много дни. Те си припомнят тийнейджърския си флирт. Не могат да се сдържат. Хормоните, които бликат от тях, са толкова силни, че почти се виждат. Сара се смее на нещо, което казва Бен, а той вече си играе с косата й и между тях се усеща онова специфично напрежение между двама души, и…

Хюстън, кацнахме!

Устните им се сливат. Неговата ръка вече проучва онова, което крие блузката й. И преди това да е успяло да продължи в очакваната посока, аз се насочвам открито и шумно към верандата. Чувствам се като актриса в сапунен сериал, която малко е закъсняла за репликата си.

— Как не те е срам?! — изкрещявам.

И докато думите излизат от устата ми, си давам сметка, че зад тях се крие много по-голяма доза истина, отколкото съм предполагала досега. Как можа да ме доведе той тук, на сцената на другия си тийнейджърски флирт, на мястото, което ме предхожда и което той никога не ми спомена? Трябва да е знаел, че Сара ще бъде тук. Трябва да е знаел, че хормоните им пак ще се пробудят. Дали го е направил нарочно? Това някаква игра ли е?

Поне ги разтърсих достатъчно силно. Те отскачат рязко един от друг, а Бен удря глезена си в крака на пейката и изругава.

— Бен, трябва да поговорим! — отсичам без увъртания.

— Да! — тросва ми се той и ме поглежда кръвнишки, сякаш всичко това е по моя вина. Аз, естествено, се наежвам. Сара се скрива тактично в къщата, а аз се приближавам към Бен.

— Така. Това между нас не се получава — започвам, без да го поглеждам. — А сега видях, че и без това предпочиташ друга.

— По дяволите! — провиква се раздразнено той. — Една целувка и…

— Но ние сме на меден месец!

— Именно! — срязва ме бясно той. — А ти току-що ми отказа! Какво би трябвало да направи един мъж при подобни обстоятелства, а?

— Не съм ти отказала! — тросвам му се аз, но в мига, в който го изричам, осъзнавам, че е напълно прав — да, отрязах го. — Добре де, вярно е. Но аз…

Просто не исках да го правя с теб! Исках да го направя с Ричард. Защото той е мъжът, когото обичам. Ричард, моят скъп Ричард! Но за съжаление никога повече няма да го видя. И сега май пак ще се разрева…

— Много мие трудно да го кажа — започвам, като се старая да скрия сълзите си, — но мисля, че бракът ни беше твърде необмислен. Мисля, че прибързахме. Мисля, че… — въздъхвам и потрепервам. — Мисля, че беше грешка. Обвинявам единствено себе си. Съвсем наскоро приключих една връзка и… беше прекалено скоро — разпервам ръце. — Грешното решение беше мое. Съжалявам!

— Не, мое беше — отсича веднага Бен.

Настъпва тишина, докато всеки от нас обмисля казаното. Значи и двамата сме убедени, че това е голяма грешка. Гърдите ми се изпълват с непоносимо чувство на провал. Комбиниран с облекчение. През ума ми минава мисълта: „Флис беше права“. И потрепервам. Тази мисъл е твърде болезнена, за да успея да се справя с нея точно сега.

— Не искам да се местя във Франция — изрича внезапно Бен. — Мразя шибаната Франция! Не трябваше да ти позволявам да мислиш, че говоря сериозно.

— Аз пък не трябваше да те притискам — отбелязвам, тъй като държа да бъда честна. — Не трябваше да те карам и да участваме в онова състезание за двойки.

— Не трябваше да се напивам първата нощ.

— Трябваше да правя секс с теб в къщата за гости — отбелязвам виновно. — Беше много грубо от моя страна да ти отказвам. Съжалявам!

— Няма проблеми — свива рамене Бен. — И без това леглата тук много скърцат.

— Е… приключихме ли? — питам и докато питам, не мога да повярвам какво съм изрекла. — Да се разделим без лоши чувства, а?

— Можем да си спретнем един бърз развод — отбелязва делово Бен. — Нищо чудно и да поставим световен рекорд.

— Тогава да кажем на Георгиос да откаже сватбения албум, а? — допълвам, като се изсмивам тъжно.

— Ами караокето за младоженци? Ще се включим ли в него в такъв случай?

— Не забравяй, че спечелихме състезанието за двойки! — напомням му аз. — Какво ще кажеш да обявим развода си по време на галавечерята за връчване на наградите, а? — погледите ни се срещат и внезапно и двамата избухваме в неконтролируем, истеричен смях.

Длъжни сме да се смеем. Защото иначе каква е алтернативата?

Когато и двамата се поуспокояваме, аз прегръщам коленете си и го поглеждам сериозно.

— Кажи ми сега, този брак беше ли поне за миг реален за теб?

— Ами, не знам — дръпва се лекичко той, като че ли съм докоснала болно място. — През последните няколко години нищо не ми изглежда реално. Смъртта на баща ми, компанията, отказът от комедията… Мисля, че е крайно време да подредя нещата в живота си! — допълва и се чуква по главата.

— За мен също не беше реален — изричам искрено. — Беше като приказка. Намирах се в много гаден период, ти се появяваш и изглеждаш толкова готино…

Той все така си изглежда готино. Жилав, загорял и мускулест. Но в моите очи е изгубил нещо. Има някакво синтетично излъчване, като оранжада вместо прясно изцеден портокалов сок. Оранжадата също е оранжева, има мехурчета и утолява жаждата ти, но остава горчив вкус. Което не е никак добре.

— И сега какво ще правим? — питам. Смехът ми е уталожен, гневът ми — също. Изпитвам странното чувство, че всичко това се случва на някой друг, а не на мен. Всичко е сюрреалистично. Бракът ми приключи, преди дори да е започнал.

И дори още не сме правили секс. Но да се смеем ли на това? И какви са тези жестоки, перверзни игри, които си играе съдбата с нас? Меденият ни месец се оказа такъв невероятен провал, че сякаш някой там горе просто не ни позволява да бъдем заедно.

— Нямам представа. Може би да изкараме почивката си, пък после да помислим, а? — отбелязва Бен, като поглежда към телефона си. — И без това имам среща с Юри Жернаков. Знаеш ли, че е доплавал с яхтата си дотук специално, за да се срещне с мен?

— Аууу! — поглеждам го, силно впечатлена.

— Да, така си е — кимва той и се изпъчва леко. — А аз искам да продавам. За мен това е единственото разумно решение. Лоркан смята, че не трябва да го правя — допълва, — което обаче за мен е още една причина да го направя!

Лицето му се е сдобило с вече познатото ми недоволно изражение. Изслушах няколко оплаквания за това как Лоркан е маниак на тема контрол, как е циничен използвач, а също така и как Лоркан е много лош играч на пинг-понг. Така че не изгарям от нетърпение да чувам ново оплакване и затова бързо сменям темата на разговора.

— Значи окончателно ще се откажеш от работата, така ли? — идеята не ми изглежда никак добра, но на кого му пука какво мисля аз? Съвсем скоро ще бъда бивша съпруга.

— Разбира се, че няма да се откажа — отговаря Бен. Изглежда ми леко засегнат. — Юри твърди, че ще ме задържи като специален съветник. Заедно ще започнем няколко нови проекта. Ще пробваме някои идеи. Юри е страхотен тип! Искаш ли да видиш яхтата му?

— Разбира се! — и без това скоро няма да му бъда съпруга, защо не се възползвам от привилегиите на такава, докато мога?! — А след това? Какво ще стане с теб и любимата там? — и кимвам по посока на къщата.

Бен сбърчва чело и отговаря:

— Не знам какво ми стана. Съжалявам! — поклаща тъжно глава. — Но просто… сякаш двамата със Сара бяхме отново на осемнайсет и… всички спомени нахлуха обратно…

— Няма проблеми! — прекъсвам го аз умилостивена. — Разбирам те. При нас стана същото, спомняш ли си?

Направо не мога да повярвам колко много щети бяха нанесени само от една среща с тийнейджърската ти любов! Според хората никога не трябва да се срещат повторно с първата трябвало да бъде наложена някаква официална карантина за подобни срещи. Правилото би трябвало да гласи: веднъж с тийнейджърската си любов, край! Толкова! И единият от двамата да емигрира!

— Нямам нищо против, ако го направиш с нея — изричам на глас. — Повъргаляйте се в чаршафите, позабавлявайте се!

— Ти сериозно ли? — опулва се той. — Ама… ние сме женени!

Ако има нещо, което не притежавам, то е лицемерието. Не съм лицемерка.

— Може и да сме, но само на хартия — казвам. — Вярно е, че подписахме едни листи хартия и си разменихме пръстени. Но ти не ми се отдаде истински, както и аз на теб. Не по подходящия начин, не напълно, не в мислите си! — въздъхвам дълбоко. — Та ние дори не сме ходили на срещи! Затова не виждам какво да те държа вързан за мен!

— Божичко, Лоти, ама ти си страхотна! — поглежда ме изумено най-благородната… широко скроена… ти си велика!

— Е, щом казваш — свивам рамене.

А после потъвам в мълчание. Пред Бен може и да се държа, вътрешно се чувствам буквално разбита. От всичко. Иска ми да се облегна на нечие рамо и да се разрева като дете. Всичко обратното на онова, което съм си мислела. С брака ми е свършено. Аз съм виновна за онзи пожар. Провал след провал след провал.

Усещам, че съм се вцепенила. Тялото ми се е сковало от напрежение. Мозъкът ми представлява един хаотичен, вихрещ се облак, в който само тук-там се забелязват бледи лъчи яснота. Като леки побутвания, които ме тласкат в определена посока. Проблемът е…

Проблемът е, че Бен е изключително готин. И доста надарен. А аз съм напълно отчаяна. Може би това ще ми помогне поне за кратко да забравя как почти не убих двайсет невинни младежи.

Бен също мълчи. Вторачил се е в изсъхналата маслинова горичка. Когато накрая се обръща към мен, очите му проблясват подканващо.

— Хрумна ми една идея — казва.

— На мен също — казвам.

— Едно първо и последно изчукване? Заради доброто старо време?

— Четеш ми мислите. Но не тук! — сбърчвам нос. — Дюшеците са отвратителни!

— Тогава обратно в хотела?

— Звучи добре! — кимвам и усещам как в гърдите ми се надига леко вълнение, нещо като слаба утеха в цялата тази жалка каша. Заслужаваме го! Нуждаем се от това. Първо, това ще бъде краят, второ, ще ми помогне поне за малко да не мисля за разбитото си сърце, и трето, чакам го близо три седмици и ако не го направя, ще се пръсна!

Ако просто се бяхме изчукали до премала още при първата ни среща, нито едно от тези неща нямаше да се случи. В това май има някаква поука.

Да, така мисля.

— Ще кажа на Сара, че тръгваме и да предаде на баща си довиждане от нас — казва Бен и влиза в къщата за гости.

В мига, в който изчезва, аз вадя телефона си. Докато Бен говореше, в съзнанието ми внезапно изникна образа на Ричард. Не знам защо, но май беше нещо като телепатична връзка. Все едно го усещах как мисли за мен в някое кътче на света. Картината беше толкова ясна, че всъщност очаквам да видя името на Ричард върху дисплея на телефона си. Докато натискам бутоните за отваряне на телефона, пръстите ми треперят, сърцето ми претупва от неочаквана надежда.

Но, разбира се, не виждам нищо. Никакви повиквания, никакви съобщения, нищо. Даже и след като прегледах всички директории два пъти. Държа се като пълна идиотка. Но от къде на къде ще има нещо?! Та Ричард е чак в Сан Франциско, зает с новия си живот. На мен може и да ми липсва, но аз на него очевидно не.

Надеждите ми се сгромолясват толкова тежко, че в очите си отново усещам появата на нови сълзи. Но защо изобщо мисля за Ричард? Него го няма. Замина. Няма да ми изпрати дори есемес, няма да ми се обади, а какво остава — да прекоси половината свят, за да ми засвидетелства своята безрезервна любов и да ми каже, че в крайна сметка иска да се ожени за мен (моята тайна, идиотска фантазия, която никога няма да се сбъдне).

С изпълнено с безсилие сърце преглеждам останалите си съобщения и забелязвам, че имам най-много есемеси от Флис. Само написаното й име е достатъчно, за да ме накара да се отдръпна ужасено. Тя ме предупреди за този брак. Беше права. Защо сестра ми винаги е права?

Но мисълта да й кажа истината е твърде съсипваща. Твърде унизителна. Не мога. Или поне не веднага.

Започвам ново съобщение, изпълнена с отчаяна, детинска решимост да й докажа, че греши:

Здрасти, Флис! Тук всичко е прекрасно. Знаеш ли какво? Бен продава компанията си на Юри Жернаков и скоро отиваме на яхтата му!!

Впивам очи в написаните от мен думи. Те сякаш ми се присмиват. Прекрасно, да бе! Лъжа след лъжа. Но пръстите ми предизвикателно добавят и нова:

Толкова се радвам, че се омъжих за Бен!

Върху блекбърито ми капва сълза, но аз не й обръщам внимание и продължавам:

Толкова сме щастливи заедно, всичко е толкова идеално!

Към първата сълза се прибавят и нови и аз грубо изтривам очи. А после пръстите ми пак започват да пишат и този път вече не мога да спра:

Представи си най-хубавия брак в целия свят. Е, моят е по-хубав! Ние сме сродни души, нетърпеливи да започнем бъдещето си. В сравнение с Ричард Бен е направо мъж чудо! Не съм помисляла и за миг за Ричард…

Двайсет и трета глава
Флис

Не съм получавала по-горчив урок през целия си живот! Слава богу, накрая вече виждам светлината. Истината. Реалността. Не бях права. Сгреших сто процента, напълно, безвъзвратно, абсолютно сгреших. Как е възможно интуицията ми да ме подведе до такава степен?! Как можах да бъда такъв идиот?!

Чувствам се не само наказана — чувствам се съсипана! Съкрушена! Стоя си сега на летище София, чета есемеса на Лоти и настръхвам при спомена за всички изпитания, на които я подложих през последните няколко дена! Меденият й месец беше истински ад, но ето че тя и Бен като че ли са по-свързани от всякога!

Целият този глупав фарс беше всъщност за Даниел и за мен. Бях ръководена от собствените си нужди, а не от нейните. Гледах на света през размазани очила и невинната жертва на всичко това се оказа Лоти, сестра ми. Единственото хубаво в цялата тази история е, че тя няма представа, че това е мое дело, и никога няма да има. И слава богу!

Вторачвам се обратно в съобщението от Лоти, без да обръщам внимание, че вече викат пътниците за Иконос. Аз не отивам в Иконос. За нищо на света няма да се приближа до мястото, където е меденият месец на сестра ми. Вече нанесох достатъчно поражения. Сега ми предстои да си намеря някакъв полет обратно до Лондон, за да можем двамата с Ноа да се върнем. Цялата тази абсурдна шарада приключи.

Представи си най-хубавия брак в целия свят. Е, моят е по-хубав! Ние сме сродни души, нетърпеливи да започнем бъдещето си. В сравнение с Ричард Бен е направо мъж чудо! Не съм помисляла и за миг за Ричард и вече дори не си спомням какво толкова съм харесвала в него. Бен има невероятни планове за бъдещето!!! Ще работи с Юри Жернаков по общи проекти!!! Двамата ще пътешестваме, ще поплаваме из Карибите, а после ще си купим мечтаната селска къща във Франция!!! Бен държи децата ни да говорят поне два езика!!!

Докато чета, не мога да не изпитам лека завист. Този Бен ми звучи като същински Супермен. Очевидно мнението на Лоркан за него е по-скоро предубедено.

Единствената неприятна новина дойде в къщата за гости. Оказва се, че именно аз съм предизвикала пожара преди толкова много години. Било е заради моите ароматни свещи. Е, това определено беше шок за мен, но иначе това е съвършеният, най-фантастичният меден месец на света. Имам голям късмет!!!

Опулвам се в екрана на телефона си. Тя е предизвикала пожара? Онзи пожар, който променил живота й? Не мога да се сдържа да не ахна и Ричард автоматично поглежда към мен.

— Какво?

— О, нищо — отвръщам автоматично. Нямам право да споделям интимната информация на Лоти с него. Или имам?

По дяволите! Все пак трябва да споделя с някого, който ще ме разбере!

— Онзи пожар го е предизвикала Лоти — изричам кратко и ясно. И за моя огромна радост той моментално схваща за какво става въпрос — както бях сигурна, че ще направи.

— Не е възможно! — ахва Ричард.

— Да, и аз така си помислих.

— Ама това е много тежко разкритие! Лоти добре ли е?

— Поне така казва — отговарям, като посочвам телефона. Но той отривисто тръска глава.

— Преструва се, повярвай ми! Сигурен съм, че не е на себе си! — и изражението му се променя в нещо като гневна защита. — Този Бен дали си дава сметка какво означава за нея тази новина? Дали ще се грижи за нея?

— Сигурно — свивам неловко рамене. — Доколкото разбирам, досега се справя доста добре.

— Може ли да прочета есемеса?

Замислям се само за миг. А после си давам сметка, че стигнахме твърде далече в това приключение, за да се правим на стеснителни.

Той чете съобщението, а от постепенното отпускане на раменете му разбирам как му влияе всичко това. Забелязвам, че го чете втори път, след това трети. И накрая вдига глава.

— Тя е влюбена в него — изрича накрая и в начина, по който го казва, се долавя някаква бруталност, като че ли държи да се самонакаже. — Не е ли очевидно? Тя обича този мъж, а аз просто не исках да видя нещата такива, каквито са. Държах се като проклет идиот!

— Ричард…

— Като последния глупак си въобразявах, че ще отида там, ще й кажа какво чувствам, ще я грабна в обятията си и тя ще избяга с мен… — поклаща глава, като че ли дори самата мисъл е твърде болезнена за него. — На коя планета живея, за бога?! Това трябва да спре! Веднага!

Едва издържам да го гледам как се предава, въпреки че и аз самата в момента правя същото.

— Но нали държеше да й кажеш какво чувстваш към нея? Какво стана с мъжкото съревнование? — изричам в опит да запаля отново огъня му. Но той само клати глава.

— Флис, очевидно е, че вече съм изгубил съревнованието. При това преди доста време. Ако трябва да бъдем точни, преди петнайсет години. Не си ли съгласна с мен?

— Може би си прав — отбелязвам след кратка пауза.

— Тя е щастливо омъжена за любовта на своя живот. Браво на нея! А сега аз трябва да продължа напред и да си гледам собствения живот.

— Мисля, че и двамата трябва да продължим напред и да си гледаме собствения живот — изричам бавно. — Вината е колкото твоя, толкова и моя. В крайна сметка аз те окуражих да тръгнеш насам!

И когато погледите ни се срещат, с огромна тъга осъзнавам, че това всъщност е сбогуване. Щом между него и Лоти всичко приключва, значи и между нас приключва. Като приятели. Като бъдещи роднини.

Ново повикване на пътниците за Иконос. Пак не му обръщам внимание.

— Време е да вървим! — обажда се Лоркан, като вдига очи от своето блекбъри. Седи на един стол до Ноа, който пък щастливо разлиства брошури на български. — А вие какво толкова си говорите, а? — забелязва съсипаната физиономия на Ричард и допълва: — Какво е станало?

— Държах се като идиот, ето какво е станало! — тросва се с неочаквана жлъч Ричард. — Но вече разбирам всичко. Най-сетне!

— Аз също — въздъхвам дълбоко. — И аз чувствам същото — че най-сетне разбирам всичко.

— Ние го разбираме.

— И двамата.

— Ясно — кимва Лоркан, осмисляйки ситуацията. — Значи… само аз съм за Иконос, така ли?

Ричард се замисля за миг, а после вдига от земята сакчето с логото на хотел „Сити Хайтс“, с което наскоро се е сдобил, и отсича:

— Аз може и да дойда с теб. Кога друг път ще имам шанса да видя Иконос, а? Искам да видя залеза. Лоти непрекъснато ми разказваше как това бил най-красивият залез в целия свят. Ще си намеря някое тихо местенце, за да го наблюдавам, а след това ще се върна в Сан Франциско. Тя изобщо няма да разбере, че съм бил там!

— Ами ти и Ноа? — обръща се Лоркан към мен. Тъкмо се каня да му съобщя, че нищо на света няма да бъде в състояние да ме завлече до Иконос, когато телефонът му дава сигнал за получено съобщение.

— От Бен е! Почакайте! — зачита се в текста и постепенно лицето му се сдобива с много странно изражение. — Не мога да повярвам! — промърморва.

— Кое?

Лоркан вдига бавно глава и ни поглежда. Изглежда като ударен от гръм.

— Лоркан, какво става? — поглеждам го аз, изпълнена с внезапна тревога. — Лоти добре ли е?

— Никога няма да мога да разбера Бен — отбелязва бавно той, без да отговори на въпроса ми. — Никога!

— Лоти добре ли е? — повтарям настойчиво аз. — Какво е станало?

— Въпросът не е в това какво е станало… — започва Лоркан и лицето му се сгърчва болезнено. — Не че го защитавам, но… — продължава, вече по-скоро на себе си. — Но това просто надхвърля всичко…

— Кажи ми веднага какво ти пише! — провиквам се нетърпеливо.

— Добре де — въздъхва той. — От брака му са минали само два дена, а той вече си урежда среща с някаква друга жена!

— Каквооо?! — това сме аз и Ричард, в хор.

— Неговата секретарка е в отпуска, затова се обадил на моята, за да я помоли да му резервира за уикенда хотел в Англия. За него и някаква жена на име Сара. За първи път чувам за нея. Той казва… — подава ми телефона си. — Е, вижте сами какво казва!

Сграбчвам телефона и бързо преглеждам съобщението. Толкова съм слисана, че схващам само една на всеки три думи. Но като цяло схващам идеята.

Срещнахме се след толкова години… Удивително тяло… Трябва да се запознаеш с нея…

— Копеле! — отеква гласът ми из цялото софийско летище. Изпълнена съм с такава неподправена ярост, че като нищо може да избухна. — И моята сестричка обича този човек! А ето как й се отплаща той!

— Дори и за Бен това вече е прекалено — мърмори Лоркан и клати тъжно глава.

— А тя му е дала сърцето си! Отдала му се е телом и духом! — вече се треса от гняв. Буквално. — Как смее той да й причинява това? Къде са сега? — оглеждам пак съобщението. — Все още в къщата за гости?

— Да, но доколкото става ясно, всеки момент тръгват оттам и се връщат в хотела.

— Ясно. Ричард! — обръщам се към него. — Налага се веднага да спасим Лоти от този зъл, противен човек!

— Хей, я почакайте! — намесва се Лоркан. — Какво стана с обещанието, че никога повече няма да се месиш в живота на сестра си, а? Какво стана с искането ти да ти го напомням?

— Това беше преди! — тросвам му се аз. — Беше, когато не бях права.

— И все още не си!

— Напротив!

— Така е, Флис! Пак не виждаш цялата картина! За малко я виждаше, но вече пак не я виждаш!

Лоркан звучи толкова спокойно и самоуверено, че аз изведнъж изключвам и започвам да крещя:

— Картината е пределно ясна! Вече разбрах какво двулично копеле е твоят приятел! — и го изпепелявам с поглед, но той само клати глава.

— Само не смей да ми приписваш вината за това!

— Искаш ли да прочетеш нещо друго? — изкрясквам и размахвам телефона си. — Горката ми доверчива сестричка е абсолютно хлътнала по Бен! Планира живот във Франция заедно с него! И няма никаква представа, че той си урежда среща с друга жена от доброто старо време, жена с удивително тяло! — всеки момент ще се разрева. — Но това е нейният меден месец, за бога! Само един долен червей е в състояние да изневерява на жена си, преди още да е консумирал брака си!

— Погледнато от този ъгъл… — бие отбой Лоркан.

— Виж какво, аз няма да търпя това! Ще спася сестра си! Ричард, с мен ли си?

— За какво? — клати неотстъпчиво глава той. — Не участвам в нищо такова! Лоти си има свой собствен живот и не ме иска в него! Казва го достатъчно ясно!

— Но бракът й с Бен се разпада! — провиквам се отчаяно. — Не разбирате ли?

— Не можем да го знаем със сигурност — казва Ричард. — Пък и какво очакваш от мен? Да се втурна да събирам разпръснатите парчета ли? Лоти избра Бен и аз съм принуден да приема този факт! — мята сакчето на рамото си и допълва: — Ти прави каквото искаш, но аз ще си вървя по свой собствен път! Ще намеря хубав залез, ще го погледам и ще се опитам да намеря вътрешен мир.

Ококорвам се в него. О, я стига! Намерил кога да ми се прави на Далай Лама!

— Ами ти? — обръщам се към Лоркан, който само вдига ръце и също клати глава.

— Не е моя работа. Пътувам изцяло по работа. След като Бен подпише документите за преструктурирането, го оставям на мира!

— Значи и двамата ме изоставяте, така ли? — поглеждам ги кръвнишки. — Хубаво. Хубаво! Ще оправя работата и без вас! — протягам ръка към сина си. — Хайде, Ноа! Все пак заминаваме за Иконос!

— Окей. Е, направили ли са го? — допълва весело той, докато си прибира всички български брошури, които е събрал около себе си.

— Какво да са направили? — питам объркано. — Лоти и Бен. Сложили ли са кренвирша в кроасана?

— В кифличката — поправя го Лоркан.

— В хлебчето — поправя ги Ричард.

— Млъкнете и двамата! — изпепелявам ги с поглед. Имам чувството, че всичко в този живот ми се изплъзва от контрол. И какво, сега ли трябва да проведа разговора за птичките и пчеличките със сина си? Тук, на летище София?!

И което е още по-същественото: те направили ли са го наистина?

— Нямам представа — изричам накрая и прегръщам сина си. — Нямаме представа, скъпи. Никой няма представа.

— Всъщност аз май имам — обажда се Лоркан и вдига очи от телефона си. — Току-що получих ново съобщение от Бен — изкривява устни. — Очевидно първата брачна нощ всеки момент предстои. Връщат се в хотела, за да… — поглежда към Ноа. — Ъхъм. Ами, би могло да се каже, че кренвиршът се е запътил към хлебчето.

— О, неее! — понася се агонизиращият ми вик из цялата зала и няколко от пътниците се обръщат към мен. — Ама тя няма никаква представа какво подло копеле е той! — поглеждам първо единия, после другия си придружител и отсичам: — Налага се да ги спрем!

— Флис, успокой се! — промърморва Лоркан.

— Да ги спрем ли? — възкликва шокирано Ричард.

— Тя се е заела да саботира целия им меден месец — отбелязва кратко и ясно Лоркан. — Не си ли зададе въпроса защо непрекъснато става нещо около тях, а?

— Господи, Флис! — поглежда ме сащисано Ричард.

— Трябва да се качваме на борда! — казва Ноа и ме дърпа за ръкава, но никой не му обръща внимание. Решимостта потича във вените ми като разтопена стомана. Дори и кръстоносец не би бил по-кръстоносно настроен от мен.

— Няма да позволя на това копеле да разбие сърцето на сестричката ми! — отсичам и бързо набирам Нико. — Ричард, помагай! Ти поне имаш вътрешна информация! Кои са нещата, които са в състояние да изпарят желанието на Лоти? Казвай!

— Чакат ни на борда! — повтаря Ноа и тримата пак го игнорираме.

— Няма да споделям подобни неща с теб! — отсича Ричард, дълбоко скандализиран. — Това е лична информация!

— Но тя е моя сестра… — започвам, но не довършвам, защото в този момент Нико вдига телефона си.

— Ало? — чувам силно притеснения му глас. — Флис?

— Нико! — възкликвам. — Слава на бога, че те открих! Налага се да пренесем нещата на друго ниво! На следващо ниво! Повтарям, на следващо!

— Флис! — изрича с треперещ глас мениджърът. — Не мога да продължа да действам според нашата уговорка! Персоналът вече започва да се чуди какво става! Събуждаме подозрения!

— Няма значение! Само един последен път! — отсичам безпрекословно. — В момента те се връщат в хотела, а аз само след няколко часа ще бъда при вас! Единственото, което се иска от теб, е да им попречиш да си легнат в леглото! Ако се налага, нокаутирай Бен! Всичко, което се налага! Давам ти картбланш!

— Флис…

— Мамо, чакат ни на борда…

— Каквото се налага, Нико! Всичко, което може да ти хрумне!

Двайсет и четвърта глава
Лоти

Направо не мога да повярвам! Хотелският ни апартамент е празен! Никакъв персонал наоколо. Никакви досадни икономи. Никакви арфи. Докато оглеждам елегантните, мълчаливи мебели, в сърцето ми се надига сладостно очакване. Все едно стаите ни чакат да ги напълним с шум и страст, и пъшкане, и прекрасен, чудесен секс.

Върнахме се в хотела и дойдохме направо тук. Никой от нас не е казал и думица. В момента съм блокирала всички други мисли. Всички мисли за нашия брак. Всички мисли за Ричард. Всички мисли за Сара. Моят срам, моята тъга, моето унижение — блокирала съм ги. Единственото, върху което съм се концентрирала, е онова настойчиво пулсиране дълбоко в мен. Същото, което изпитвам още от мига, в който зърнах Бен в онзи ресторант. Желая го. Той също ме желае. Заслужили сме си го!

Когато той се приближава към мен с потъмнели очи, аз вече знам — той мисли същото, което мисля и аз: откъде да започнем? Целият мечтан наш секс е пред нас като кутия вкусни шоколадови бонбони.

— Сложи ли отвън табелката „Не безпокойте“? — промърморвам, когато устните му докосват врата ми.

— Разбира се.

— Заключили вратата?

— Да не съм глупак?

— Божичко, значи това вече е истина! — ръцете ми се плъзват по гърба му, а после и още по-надолу, обгръщайки стегнатия му задник. Ще ми се и моят да беше толкова стегнат.

— Мммм… — простенвам.

— Мммм… — простенва и той. Измъква се от ръцете ми и сваля ризата си. Господи, харесвам този мъж! Знам, че е фалшив, знам, че скоро ще бъде със Сара или някоя друга жена. Но сега, в красивия миг в настоящето, той е само мой.

Той бавно разкопчава ризата ми. Добре че поне нося скъп сутиен. Ричард никога не обръщаше внимание на бельото ми, просто бързаше да го свали. Когато му казах, че това ме обижда, той отиде в другата крайност и започна да повтаря като папагал: „Жесток сутиен!“ и „Прекрасни бикини!“. Милият Ричард.

Не, престани, Лоти! Никакви мисли за Ричард! Забранени са ти!

Бен вече прави онова сладостно нещо с език в ухото ми и аз започвам да стена. Сграбчвам колана му и започвам да разкопчавам панталона му. Преди си мислех, че искам това преживяване да бъде продължително и изтощително, и епично, пълно със спомени. Но сега, когато действително става, осъзнавам, че изобщо не искам да е продължително, изтощително и епично. Искам го сега и веднага. Веднага! Кратко и епично също ме устройва. Напълно.

Бен вече диша учестено, аз също дишам учестено и усещам, че той е точно толкова нетърпелив като мен, и аз не си спомням кога за последен път съм копняла толкова силно за някой мъж…

— Мадам? Питие?

Какво, за бога…

И двамата подскачаме толкова високо, сякаш изведнъж сме се превърнали в танцьори на ирландски танци.

Аз съм полусъблечена. Бен също е полусъблечен. А Георгиос стои на метър от нас, в ръка със сребърен поднос, върху който се виждат бутилка вино и няколко чаши.

— Каквооо? — смотолевя Бен тотално шашнат. — Какво има сега…

— Чаша вино? Или вода с лед? — обажда се притеснено Георгиос. — С комплиментите на управата?

— Да го начукам на управата! Да го начукам на проклетата управа! — вече избухва Бен. — Сложихме на вратата табелката „Не безпокойте“! Не можете ли да четете! Не виждате ли какво правим! Не сте ли чували за понятието личен живот?!

Георгиос очевидно е онемял. Прави няколко неуверени крачки напред и притеснено ни поднася подноса.

— Хубаво! — отсича Бен. Чашата му очевидно вече е преляла, защото отсича: — Щом толкова искаш, стой тук и гледай!

— Какво? — ахвам аз.

— Този човек очевидно няма да ни остави на мира. Е, щом толкова държи, нека гледа! Ние пък ще консумираме брака си! — допълва през рамо към иконома. — Може пък да се окаже забавно! — и протяга ръце към сутиена ми, за да го свали, но аз скръствам ръце отпред и изпищявам:

— Бен!

— Не обръщай внимание на иконома! — просъсква през зъби той. — Преструвай се, че е гръцка колона!

Той сериозно ли говори? Очаква от мен да правя секс пред иконома?! Това не е ли незаконно?

Бен започва да целува деколтето ми и аз поглеждам към Георгиос. Той е покрил очите си с ръка, но продължава да държи подноса с напитките.

— Шампанско? — изрича по едно време като робот. — Може би предпочитате шампанско?

— Защо просто не си вървите?! — отсичам бясно. — Оставете ни на мира!

— Не мога! — провиква се отчаяно възрастният човек. — Моля ви, мадам, спрете поне за едно питие!

— Но защо това е от такова голямо значение за вас? — питам, като изтръгвам главата на Бен от гърдите си и поглеждам към Георгиос. — Опитвате се да ни спрете вече… през целия ни меден месец!

— Мадам! — приветства ни друг глас и аз се извъртам слисано на пети. — Моля ви! Спешно съобщение!

Вече не издържам. Наистина. Това е Хермес. Той също стои на метър от нас и държи някакъв лист хартия. Поемам листа от ръката му и отгоре прочитам думите: „Спешно съобщение“.

— Какво е това спешно съобщение? — срязвам го смръщена. — Не ви вярвам!

— Ела тук, Лоти! — изръмжава Бен, който определено е излязъл извън кожата си от ярост. — Не им обръщай внимание! Ще направим каквото сме започнали! Ще го довършим! — и буквално къса сутиена ми, при което аз изпищявам.

— Бен, престани!

— Мадам! — провиква се Георгиос с властен тон, който изобщо не очаквам. — Идвам на помощ! — оставя спокойно подноса, сграбчва ръцете на Бен и ги извърта на гърба му, а Хермес плисва върху лицата ни чаша вода с лед.

— Да не сме ви някакви помияри, бе! — реве Бен. — Пуснете ме! Веднага!

— Не съм искала да кажа „престани“ в смисъл „не го прави“! — припявам аз точно толкова бясна, колкото е и Бен. — Исках да кажа: „Престани! Не ми сваляй сутиена пред икономите!“.

И двамата с Бен дишаме учестено, но не в приятния смисъл на думата. Кипим, но отново не в приятния смисъл на думата. Георгиос пуска Бен, който разтрива ръцете си.

— Но защо се опитвате да ни спрете? — поглеждам кръвнишки към старшия иконом. — Какво става тук?

— Права си! — светват внезапно очите и на Бен. — Това не може да е съвпадение! Толкова много неща и… Да не би някой да стои зад всичко това?

Ахвам. Божичко, наистина!

— Да не би някой да ви заповядва всичко това? — не знам защо, но автоматично се сещам за Мелиса. Може би иска нашия апартамент. Тя е от онези хора, които не биха се спрели пред никакви мръсни номера, за да постигнат своето. — Да не би нарочно да се опитвате да предотвратите първата ни брачна нощ? — изричам немислимото.

— Сър! Мадам! — изломотва Георгиос и двамата с Хермес се споглеждат. Приличат ми на провинили се ученици.

— Отговорете веднага! — провиква се Бен.

— Отговорете веднага! — пригласям му побесняла аз.

— Господин Пар! — прекъсва разговора познатият глас на Нико. Вмъкнал се е в стаята толкова безшумно, че изобщо не съм го усетила, но ето го и него. И окото му не мигва от факта, че аз съм по цици. Подава плик на Бен и изрича спокойно: — Съобщение от някой си господин Жернаков!

— Жернаков ли? — извърта се на пети Бен. — Какво казва? — разкъсва плика и всички затаяваме дъх, като че ли там се крие разковничето на всичко.

— Ясно. Трябва да тръгвам! — отсича Бен и започва да се оглежда. — Къде са ми ризите? — пита Хермес. — Къде сте ги сложили?

— Веднага ще ви дам гладена риза, сър! Какъв цвят? — светват очите на Хермес. Безсъмнено е много доволен, че най-сетне може да направи нещо полезно.

— Ти заминаваш?! — провиквам се аз към Бен. — Не можеш да тръгнеш точно сега!

— Жернаков ме иска веднага на яхтата си!

— Ама нали бяхме започнали нещо! — провиквам се отчаяно. — Не можеш да се измъкнеш просто ей така!

Обаче Бен не ми обръща никакво внимание и тръгва след Хермес към огромния гардероб. Впивам очи в гърба му, трепереща от ярост. Как не го е срам?! Как може да тръгне точно сега?! Но нали правехме секс?! Или поне се канехме. Той не е по-лош от икономите, непрекъснато измисля нещо!

Като стана въпрос за това, къде е Нико?

Забелязвам го във фоайето на апартамента. Покрила символично гърди с ризата си, аз хуквам след него. Възнамерявам да му кажа няколко нещица, но за моя най-голяма изненада той се отдалечава в ъгъла и шепне в телефона си:

— Спряха! Уверявам те, спряха! Разделени са!

Застивам на място. Това за мен и за Бен ли се отнасяше? Но с кого говори той? С кого, за бога, говори този човек?! Мозъкът ми започва да щрака като обезумял. Да, ясно е, че той говори с човека, който стои зад всичко това. С човека, който от доста време се старае да ни попречи да правим секс. Знаех си, че е Мелиса!

В училище учих бойни изкуства — умение, което от време на време се оказва от изключителна полза в живота ми. Пристъпвам безшумно зад Нико и вдигам ръка, готова за действие.

— Аз съм съвсем наблизо и мога да те уверя, че никакво съвкупление или акт от какъвто и да било вид няма да се проведе… Ооох! — простенва мениджърът, когато аз неусетно го лишавам от безценния му телефон. Веднага слагам телефона на ухото си и просто слушам, без да се издавам.

— Вече съм съвсем наблизо, Нико! Справяш се страхотно! Просто ги дръж разделени, каквото и да ти струва това! С всички възможни средства!

В ухото ми нахлува един делови, заповеднически, напълно познат глас. За момент имам чувството, че халюцинирам. Зяпвам. В най-буквалния смисъл на думата. Завива ми се свят. Не може да бъде! Не, това не може да бъде!

Нико се опитва да измъкне телефона от ръката ми, но аз се извъртам и не му позволявам.

— Флис? — изричам накрая и докато изричам това име, усещам, че в гърдите ми се надига нова порция ярост, нажежена, напълно непозната за мен порция ярост. — ФЛИС?!

Двайсет и пета глава
Флис

Мамка му!

Мамка му! Мамка му! Мамка му!

Обливат ме ту студени, ту горещи вълни. Изобщо не предвидих това! Изобщо не допусках, че на този късен етап от мисията тя би могла да разбере. Вече сме на острова. Почти сме в хотела. Вече сме почти в проклетия хотел!

Намираме се пред входа на летището в Иконос. Багажът ни е събран на купчина пред нас. Лоркан е при такситата и в момента се пазари за цената на превоза ни до хотел „Амба“, а аз му правя знак да не изпуска от поглед Ноа.

— Здрасти, Лоти — изломотвам сконфузено, но като че ли само това съм в състояние да кажа. Преглъщам няколко пъти, опитвайки се да си върна контрола над ситуацията. Но какво да кажа? Какво, за бога, бих могла да кажа?!

— Значи си била ти! — извисява се гласът на сестра ми и ме удря като бич. — Ти си тази, която се опитва да не ни позволи да го направим, нали? Ти си зад цялото това преследване на икономите, единичните легла и фъстъченото масло! Че кой друг би могъл да знае за фъстъченото масло, ако не ти?!

— Аз… — разтривам чело. — Аз… Слушай… Аз просто…

— Но защо го правиш? От къде на къде ти хрумна да го направиш?! Това е нашият меден месец, за бога! — гласът й се извисява все повече и повече. С примес от болка и ярост. — Това е моят меден месец! А ти го провали! Съсипа го!

— Лоти, слушай… — преглъщам. — Мислех си… Направих го за твое добро… Ти не разбираш…

— За мое добро ли? — провиква се тя. — Правиш го за мое добро?!

Добре де, надали бих могла да й обясня за трийсетте секунди, които ще ми даде, преди пак да се разпищи.

— Знам, че сигурно никога няма да ми простиш — започвам бързо, — но нали каза, че ще се опитате да направите бебе, а аз се опасявах, че това ще бъде голяма грешка, и тъй като знам какво е от другата страна, след развода… Бях много отчаяна и нямаше да понеса това да се случи и на теб, и…

— Но аз се канех да преживея най-страстният секс в живота си! — вече реве тя. — Най-страстният секс, разбираш ли?!

Ясно. Не е чула и дума от онова, което й казах, нали?

— Съжалявам — изричам неуверено, едва избягвайки мъж, който влачи след себе си огромен куфар на колелца.

— Не можеш, докато не си навреш носа, Флис! Не можеш! Винаги ми се месиш! Само защото си въобразяваш, че ти знаеш най-добре! Винаги си такава, през целия ми живот! Месиш ми се, наставляваш ме какво да правя, командваш ме…

И изведнъж от думите й ме заболява. Не е като да съм го направила заради себе си, нали?

— Виж какво, Лоти, съжалявам, че аз съм тази, която трябва да ти го кажа — започвам колкото ми е възможно по-спокойно, — но тъй като сме на темата, Бен смята да ти изневери! Уредил си е среща с жена на име Сара. Разбрах го от Лоркан!

Кратка, шокирана пауза. Но ако съм очаквала тя да капитулира пред тази новина, много съм се лъгала.

— И какво от това! — контрира ме бясно тя. — Какво от това, моля ти се?! Може би… — колебание. — Може пък да сме решили да имаме отворен брак! Не се сети за това, нали?

Толкова съм шашната, че зяпвам. Да, права е. Наистина не се сетих за това. Отворен брак ли? Божичко! Но сестра ми никога не ми е изглеждала като жена, склонна на отворен брак!

— И защо изобщо споменаваш Лоркан? Какво знае той? — започва наново Лоти. — Лоркан е смахнат маниак на тема контрол, който се е намърдал в компанията и сега иска да я измъкне изпод носа на Бен!

— Лоти… — толкова съм объркана от това изказване на сестра си, че не знам какво да кажа. — Сигурна ли си?

— Бен ми разказа всичко! Точно затова сега Бен продава компанията си, защото Лоркан му е казал да не го прави! Затова те съветвам да не вярваш на нищо, което ти казва този Лоркан, разбра ли? — изплюва думите „този Лоркан“ така все едно той е най-презреният човек в целия свят.

Настъпва нова пауза. Емоциите, които се борят в душата ми, са толкова противоречиви, че ме парализират. Първо е изумлението от мнението на Лоти за Лоркан. После — и с доста по-голяма сила — идва угризението на съвестта. На вълни. Нахлува на вълни в мен. Да, тя е права — не знаех нищо за ситуацията. Въобразих си твърде много.

Може би наистина не познавам сестричката си така, както бих желала.

— Съжалявам — изфъфлям отчаяно. — Много съжалявам! Просто си помислих, че може би още не си превъзмогнала Ричард. И че може би ще установиш, че Бен не е подходящият мъж за теб. Помислих си, че внезапно ще съжалиш, че си се омъжила за него. Мислех си, че ако нещата стигнат твърде далече и ти забременееш, ще настъпи голяма каша в живота ти. Но очевидно съм се лъгала. Моля те да ми простиш, Лоти! Моля те! — в другия край на линията настъпва гробовно мълчание. — Лоти?

Двайсет и шеста глава
Лоти

Мразя я! Защо трябва винаги да е права? Защо сестра ми трябва винаги да е права, за бога?!

В очите ми избликват сълзи. Иска ми се да си излея сърцето пред нея. Иска ми се да й кажа, че Бен наистина не е подходящият мъж за мен, че наистина не съм превъзмогнала Ричард и че никога през живота си не съм се чувствала по-нещастна.

Но все още не мога да й простя. Не мога да я освободя от чувството за вина. Тя е най-властната и най-контролиращата сестра в целия свят и заслужава наказание!

— Остави ме на мира! — изричам дрезгаво в телефона. — Просто ме остави на мира! Завинаги!

И затварям. Миг по-късно виждам, че тя пак звъни, но изключвам напълно телефона и го връщам на Нико.

— Заповядайте! — отсичам. — И вече можете да престанете да разговаряте със сестра ми. Можете да престанете да се бъркате в живота ми. Можете да ни оставите на мира!

— Госпожо Пар — започва раболепно мениджърът, — от името на хотела бих искал да се извиня за лекото объркване, което досега преживяхте по време на медения си месец. Като компенсация ви предлагам уикенд делукс в един от нашите кралски апартаменти!

— Това ли е единственото, което можете да кажете? — поглеждам го слисано аз. — След всичко, на което ни подложихте?

— Уикендът делукс за двама включва всички хранения и едно гмуркане с шнорхел — продължава ласкателно Нико, който очевидно изобщо не ме е чул. — Освен това ми позволете да ви напомня, че като победители в състезанието за двойки вие и вашият съпруг сте поканени на нашата галавечер за церемонията по връчване на трофея „Щастлива двойка на седмицата“! — покланя се и допълва: — Поздравления!

— Трофей „Щастлива двойка на седмицата“?! — буквално изписквам аз. — Вие майтап ли си правите с мен? И престанете да ми зяпате гърдите! — допълвам, внезапно осъзнала, че ризата ми се е разтворила широко.

Вдигам сутиена си от пода и започвам да го закопчавам, докато Нико дискретно напуска апартамента. В главата ми бушува ураган. Всевъзможни мисли и емоции, някои от които, опасявам се, биха могли да ми нанесат значителни щети. Бракът ми с Бен е пълен провал. Дори не успяхме да го консумираме. Сестра ми е властна КРАВА. Ричард все още ми липсва. Много, много ми липсва! Аз съм предизвикала пожара. Била съм аз. Аз съм подпалила къщата! Нещо остро прорязва гърдите ми и от устата ми излиза ридание. Последното като че ли е най-лошо от всичко. Аз съм подпалила пожара. В продължение на петнайсет години хранех спомен за себе си като за човек, който е спасил положението. Преодолявах трудните ситуации единствено с тази мисъл — че поне веднъж съм успяла да направя нещо хубаво. Но вече знам, че дори и тогава съм се провалила. Че съм съсипала всичко.

— Здрасти! — Бен се появява в стаята, облечен в скъп делови костюм и изглежда като човек, който е успял дори да си хвърли един бърз душ.

— Здрасти — промърморвам отчаяно. Няма никакъв смисъл да споделям мислите си с него. Той не би ме разбрал. — Докато не съм забравила, довечера очакват от нас да присъстваме на церемонията за връчване на наградите и да си вземем трофея. Ние сме Щастливата двойка на седмицата.

— Отивам на яхтата на Жернаков — казва той, без изобщо да обръща внимание на думите ми. — Изпращат лодка за мен! — допълва наперено.

— И аз ще дойда! — отсичам, изпълнена с внезапна решимост. — Изчакай ме! — за нищо на света няма да пропусна гостуване в суперяхта на олигарх! Отивам с Бен, после го оставям насаме с домакина, а аз бързо намирам бара и започвам да давя мъката си в поредица от коктейли.

— Въпреки всичко ще дойдеш с мен? — опулва се невярващо той.

— Аз съм твоя съпруга! — напомням му назидателно. — А и държа да разгледам тази яхта!

— Окей — изрича той, но без особен ентусиазъм. — Не виждам нищо лошо в това да дойдеш. Но за бога, облечи нещо!

— Да не си въобразяваш, че смятам да дойда по сутиен? — срязвам го раздразнено.

Караме се като стара семейна двойка, въпреки че още не сме успели да правим секс. Направо чудничко!

Двайсет и седма глава
Флис

Отворен брак ли?

Толкова съм втрещена от тази новина, че присядам директно на куфара си, който се намира в средата на горещия, прашен тротоар, и принуждавам останалите пътници да ме заобикалят.

— Готова? — провиква се Лоркан, като се приближава към мен, следван от Ричард и Ноа, присвил очи срещу прежурящото гръцко слънце. — Уредих таксата. Хайде, трябва да тръгваме.

Аз съм твърде шашната, за да отговоря.

— Флис? — пробва пак той.

— Те имат отворен брак — изричам накрая. — Можеш ли да повярваш?

Лоркан повдига вежди и подсвирна.

— Съвсем в стила на Бен! — отбелязва.

— Отворен брак ли? — зяпва ме Ричард. — Лоти?!

— Именно!

— Не го вярвам!

— Вярно е. Тя сама ми го каза.

В продължение на няколко секунди Ричард мълчи. Диша тежко.

— Това просто потвърждава, че аз изобщо не я познавам изрича накрая. — Държах се като пълен идиот. Е, време е да сложа край на всичко това! — подава ръка на Ноа и казва: — Довиждане, приятелче! Беше ми приятно да пътуваме заедно!

— Не си отивай, чичо Ричард! — провиква се Ноа и обхваща с ръце крака на Ричард. За миг и на мен ми се приисква да го направя. Този човек ще ми липсва.

Но само го прегръщам и казвам:

— Е, късмет! Ако случайно минавам през Сан Франциско, непременно ще те потърся!

— И нито дума на Лоти, че съм стигнал дотук! — отсича той с неочаквана настойчивост. — Тя не трябва да знае нищо за глупостта ми!

— Не трябва да знае даже и за „Обичам те Лоти, повече от злоти“? — подмятам аз, като полагам усилия да не се разсмея.

— О, я стига! — сритва куфара ми той.

— Не се притеснявай! — докосвам ръката му. — Нищо няма да й кажа!

— Късмет! — казва и Лоркан, като разтърсва по мъжки ръката на Ричард. — Радвам се, че се запознахме!

Ричард се насочва към стоянката за таксита и аз сподавям въздишката си. Де да можеше Лоти да разбере… Но вече не мога да направя нищо по този въпрос. Точно сега най-важното за мен е да й поднеса най-великото извинение в целия свят. Впрочем готова съм да падна дори на колене, ако трябва.

— Добре, да тръгваме! — подканя ни Лоркан. Поглежда телефона си и допълва: — Между другото Бен не отговаря на есемесите ми. Да имаш някаква представа къде са?

— Не, нямам. Последното, което знам, е, че се канеха да правят секс, който аз прекъснах — примигвам при спомена за своето непростимо поведение. Бавно, но сигурно мъглата на лунатизма се вдига от съзнанието ми. Вече съвсем ясно виждам колко грозно съм се държала в тази ситуация. И какво от това, ако правят секс? Какво от това, ако направят бебе още на медения си месец? В крайна сметка животът си е техен! Ами да!

— Мислиш ли, че тя някога ще ми прости? — промърморвам, докато се качваме в таксито.

Очаквам от Лоркан да ми даде някакъв успокояващ отговор от рода на: „Разбира се, че ще ти прости. Връзката между две сестри е твърде силна, за да бъде разкъсана от нещо толкова дребно“. Но вместо това той сбърчва нос, свива рамене и накрая пита:

— Тя от лесно прощаващите ли е?

— Не.

— Е, в такъв случай… малко вероятно — отговаря делово.

Сърцето ми се изпълва с униние. Аз съм най-отвратителната по-голяма сестра, която се е раждала някога на земята. Лоти никога повече няма да ми проговори. И за всичко съм виновна само аз!

Набирам номера й, но веднага чувам включване на гласовата й поща.

— „Лоти — записвам на гласовата й поща сигурно за хиляден път днес, — много, много съжалявам! Трябва да ти обясня! Трябва непременно да се видим! Идвам в хотела. Когато пристигна, ще ти се обадя, става ли?“

Прибирам телефона си и започвам нетърпеливо да барабаня с пръсти по седалката. Включихме се в главния път, но все още се движим с доста скромна скорост — по гръцките стандарти. Привеждам се към шофьора и казвам:

— Може ли малко по-бързо, моля? Трябва да видя сестра си, веднага! Може ли по-бързо?

* * *

Бях забравила колко отдалечен е хотел „Амба“ от летището. Имам чувството, че изминават часове, докато пристигнем там, слезем от таксито, треснем вратите и се втурнем нагоре по мраморните стъпала.

— Дай да оставим багажа си на някое пиколо! — подхвърлям аз, останала без дъх. — Ще си го вземем по-късно!

— Става — кимва Лоркан, привиква едно пиколо с количка и мята куфарите ни на нея. — Хайде, да вървим!

Той е по-нетърпелив и от мен. Докато пътувахме насам, с всяка следваща секунда ставаше все по-докачлив и избухлив. Непрекъснато поглеждаше часовника си и се опитваше да се свърже с Бен.

— Вече сме само на една крачка от края — повтаряше непрекъснато. — Само веднъж да подпише документите, за да мога да ги изпратя във фирмата!

И сега, когато се появяваме в познатото ми мраморно фоайе, той се обръща към мен и пита:

— Къде би трябвало да са сега, а?

— Нямам представа! — отвръщам. — Откъде да знам! Може би в апартамента си горе?

През стъклените врати в задната част на фоайето се вижда проблясващото, подканящо синьо на морето. Освен мен обаче го е забелязал и Ноа.

— Морето! Морето! — дърпа ме той. — Хайде, ела! Морето!

— Да, знам, скъпи! — дръпвам юздите му аз. — След мъничко.

— Може ли един безалкохолен коктейл? — допълва детето, забелязало сервитьор, който носи на поднос няколко чаши с пъстроцветни напитки.

— По-късно — обещавам му аз. — Ще пием безалкохолни коктейли на корем, ще отидем и до бюфета и ти ще плуваш в морето. Но първо трябва да открием леля Лоти! Дръж си очите отворени, моля те!

— Бен — изрича Лоркан рязко в телефона си. — Аз съм тук, ти къде си? — затваря и се обръща към мен. — Къде е апартаментът им?

— Горе. Дано спомените не ме лъжат, но ела!

И го повеждам бързо през обширното мраморно пространство, едва избягвайки сблъсъка с група загорели мъже в бели костюми, когато до ушите ми достига познат глас:

— Флис? Фелисити!

Обръщам се и зървам познатата ми закръглена фигура да се носи по мрамора с лачените си обувки. Мамка му!

— Нико! — изписквам, като си напомням да вирна гордо брадичка. — Здравей! Ето ни и нас! И… благодаря за всичко!

— Благодариш ми за всичко ли? — възкликва отчаяно той като човек, който всеки момент ще получи удар. — Даваш ли си сметка за щетите, които нанесох, опитвайки се да ти играя по свирката? Боже, никога през живота си не бях виждал подобен фарс! Не съм и мислел, че някога ще извърша толкова много щуротии!

— Ясно — преглъщам. — Ъммм… съжалявам. Оценявам помощта ти.

— Сестра ти не е на себе си от ярост!

— Да, знам — смотолевям сконфузено. — Нико, много съжалявам! Но ще изразя благодарността си към теб с обширна статия лично за теб в нашето списание. Както ти обещах. Голяма статия. Изключително ласкателна. На двойна страница — мислено си обещавам, че тази статия ще бъде написана лично от мен. Нито една критична дума, нито една. — Има само още едно съвсем дребничко нещо, с което би могъл да ни помогнеш…

— Да ви помогна ли? — извисява възмутено глас той. — Да помогна на вас?! Виж какво, чака ме подготовка на цяла галацеремония! Флис, трябва да вървя! Моля те, не създавай повече хаос в моя хотел!

С тези думи той изпъчва наперено гърди и отминава, а Лоркан ме поглежда многозначително.

— Май си спечели голям приятел, а?

— Той ще се оправи. Ще го размекна с една бляскава статия за него — въртя се като обезумяла и оглеждам фоайето, опитвайки се да си спомня кое къде беше. — Така. Доколкото си спомням, Апартаментът на стридата е на последния етаж. А асансьорите са насам. Ела!

Докато асансьорът ни носи нагоре, Лоркан прави пореден опит да се свърже с Бен.

— Той знае, че идвам! — промърморва заплашително. — И би трябвало да е готов да подпише документите! Държи се крайно детински!

— Всеки момент ще бъдем там! — срязвам го раздразнено. — Стига си беснял!

Когато стигаме на последния етаж, аз изфучавам в коридора, повлякла Ноа за ръка, и изобщо не спирам, за да огледам упътванията. Насочвам се към вратата в края на коридора и започвам да удрям по нея с все сили.

— Лоти! Аз съм! — в този момент забелязвам миниатюрен звънец и решавам, че няма да е зле да натисна и него. За всеки случай. — Излез, моля те! Искам да ти се извиня! Съжалявам! ИЗВИНЯВАЙ! — започвам пак да удрям с юмрук по вратата, а Ноа игриво се присъединява към мен.

— Излез! — започва да пищи и също да удря по вратата. — Излез! Излез, лельо!

Внезапно вратата се отваря рязко и на прага застава непознат за мене мъж с хавлия, увита около кръста.

— Да? — изръмжава недоволно.

Втренчвам се притеснено в него. Този не ми прилича на снимката на Бен, която съм виждала. Ни най-малко.

— Ъммм… Бен? — питам. За по-сигурно.

— Не! — отсича ядосано той.

Мисълта ми препуска. Тя се е решила на отворен брак. Това да не би да означава, че… О, боже! Да не би да са си направили тройка.

— Извинете, но вие… хммм… с Бен и Лоти ли сте? — питам предпазливо.

— Не, със съпругата си съм! — изръмжава той и ме поглежда кръвнишки. — Коя сте вие?

— Това не е ли Апартаментът на стридата?

— Не, това е Апартаментът на перлата! — и сочи към дискретен надпис до вратата, на който изобщо не съм обърнала внимание.

— О, ясно. Извинете — и отстъпвам.

— Мислех, че познаваш този хотел — отбелязва Лоркан.

— Така е, познавам го. Бях сигурна, че…

Не довършвам, защото нещо улавя погледа ми откъм близкия прозорец. Прозорецът е тесен и гледа към морето и аз зървам вълнолом, украсен с цветя. Точно в средата на вълнолома се вижда двойка, която ми изглежда доста позната…

— Божичко, те са! Подновяват обетите си! Бързо! Сграбчвам пак ръката на Ноа и тримата хукваме обратно по коридора. Асансьорът е непоносимо бавен, но въпреки това не след дълго вече сме навън и тичаме по пътеки и през морави право към морето. Вълноломът е пред нас, украсен с цветя и балони, а в центъра са те — щастливата двойка, хванати ръка за ръка.

— Ще поплувам! — провиква се радостно Ноа.

— Още не — изричам задъхано. — Трябва да… — не довършвам, загледана отново в двойката на вълнолома. Те са с гръб към нас, но съм сигурна, че това е Лоти. Мисля, че това е Лоти. Само дето…

Почакайте малко! Разтривам очи, опитвайки се да се фокусирам по-добре. Май трябва да отида на офталмолог.

— Те ли са? — пита Лоркан.

— Не знам — признавам си аз. — Ако се обърнат…

— Това не е леля Лоти! — отсича презрително Ноа. — Това е друга жена!

— И мъжът не ми прилича на Бен — потвърждава Лоркан, заслонил очи с ръка. — Твърде висок е.

В този момент жената се обръща към нас и аз виждам, че изобщо не прилича на Лоти.

— Господи! — въздъхвам и се отпускам на близкия шезлонг. — Не са те, а аз не мога да тичам повече. Може ли да пийнем нещо освежително? — обръщам се към Лоркан. — А ти май вече изпусна крайния си срок. Хайде, отпусни се, ще го направите утре! Пийни нещо! Лоркан? Какво става?

Поглеждам го изумена. Лицето му се е сдобило с непознато каменно изражение. Гледа нещо над рамото ми и аз се обръщам, за да проверя какво гледа. Нормален плаж на луксозен хотел, с шезлонги и вълни, които се разбиват в пясъка, и хора, които плуват в морето, по-нататък няколко яхти, а зад тях — една огромна яхта, закотвена на доста по-дълбокото. И аз разбирам, че Лоркан гледа точно нея.

— Това е яхтата на Жернаков — изрича бавно той. — Какво прави тук?

— О, да бе! — възкликвам, като най-сетне подреждам мозайката. — Ама, разбира се! Ето къде са! Как можах да забравя?!

— Да забравиш какво!

Звучи толкова надменно, че за миг се изпълвам с негодувание. Въпреки това обяснявам:

— Лоти ми каза, но не му обърнах внимание. Бен продава компанията. Има среща с Юри Жернаков на яхтата му.

— Каквооо?! — изръмжава Лоркан и лицето му пребледнява като платно. — Не може да го направи! Постигнахме съгласие, че няма да продава! Не и сега. Не и на Жернаков!

— Може да си е променил мнението.

— Няма право да си променя мнението току-така! — възкликва Лоркан извън себе си от ярост. — Защо иначе ще съм тук със споразумение за рефинансиране в куфарчето си, а?! Защо иначе ще го гоня през цяла Европа?! Имахме толкова планове за компанията! Вълнуващи планове! Прекарахме седмици наред в прецизирането им. А сега той се съгласява на среща с Жернаков! Точно с него? — поглежда ме. — Ти сигурна ли си?

— Ето! — вадя ядосано телефона си, намирам есемеса на Лоти и го показвам на Лоркан. Докато чете, лицето му застива от ужас.

— Господи! Той отива на среща с Жернаков съвсем сам! Без никакви съветници! Ще му скроят велик номер, ще го прецакат! Как можа да постъпи като пълен глупак?!

Нещо в реакцията му събужда моя интерес. Непрекъснато ми повтаря да се успокоя за Лоти, но ето че сега буквално откача за една компания, която дори не е негова!

— Хубаво де! — отбелязвам с престорено нехайство. — Какво от това? Компанията си е негова, парите също са си негови! Теб какво те засяга?

— Ти не разбираш! — срязва ме ядосано Лоркан. — Това е истинска катастрофа!

— Не мислиш ли, че леко преиграваш?

— Не, не мисля, че преигравам! Това е много важно!

— И сега кой е този, който не вижда цялата картина, а? — срязвам го аз.

— Това е съвсем друго…

— Не е! Ако питаш мен, ти си твърде много отдаден на тази компания, което огорчава изключително много Бен и прави ситуацията толкова трудна, че се съмнявам това да завърши добре!

Ето, казах го!

— Как така ще го огорчава?! — възкликва изумен Лоркан. — Та Бен се нуждае от мен! Вярно е, че сме имали някои търкания, но…

— Изобщо нямаш представа как стоят нещата! — чувствам се толкова безсилна, че размахвам телефона си под носа му. — Лоркан, нямаш никаква представа как стоят нещата в действителност! Аз знам много повече за отношенията ти с Бен, отколкото ти самият! Лоти ми каза всичко!

— Какво ти е казала Лоти? — обажда се той, внезапно утихнал. Вторачвам се в него, несигурна какво точно да кажа. Но знам, че се налага. Той трябва да знае истината.

— Бен те ненавижда — изричам накрая. — Смята те за маниак на тема контрол. Мисли, че главната ти цел е била да се устроиш удобно и затова сега не я пускаш. Мисли, че ти се опитваш да го изтикаш от ръководството и да превземеш цялата компания. Дори веднъж си конфискувал телефона му на публично място.

— Какво? — зяпва Лоркан.

— Така е казал.

Лоркан сбърчва замислено чело. После очите му светват.

— О, боже, онзи случай! Беше, след като баща му почина. Бен пристигна в Стафордшир точно когато един от старите работници изнасяше реч. И въпреки това по средата на речта телефонът на Бен звънна и той прие обаждането — лицето му се разкривява от отвращение. — Това е престъпно грубо! Наложи се да измъкна телефона от ръцете му и да замажа нещата. Господи, би трябвало да ми е благодарен за това!

— Може. Но е бесен.

Настъпва тишина. Лоркан се тресе целият от емоции. Погледът му е вперен невиждащо в далечината.

— Устроил съм се удобно значи! — избухва накрая и ме фиксира с обвинителен поглед. — Устроил съм се удобно, а? Знаеш ли колко много съм направил за този човек? Ами за баща му? За цялата компания? Замразих собствената си кариера, за да им помогна! Отказах стотици предложения от водещи фирми в Сити!

— Не се и съмнявам.

— Аз съм човекът, който сложи началото на поредицата „Пейпърмейкър“, аз съм човекът, който преструктурира финансите му, аз дадох всичко на тази компания…

Вече не издържам.

— Но защо? — прекъсвам го безлистно. — Защо го направи?

— Кое? — зяпва ме той, сякаш не е разбрал въпроса ми.

— Защо го направи? — повтарям. — Защо изобщо отиде в Стафордшир? Защо се сближи толкова много с бащата на Бен? Защо отказа толкова хубави предложения заради това? Защо ти трябваше да се въвличаш емоционално с компания, която не е твоята?

Лоркан изглежда така, сякаш всеки момент ще избухне.

— Аз… аз… трябваше да се намеся — започва. — Трябваше да поема контрола…

— Не, не е трябвало!

— Напротив, трябваше! Всичко там беше в тотален хаос…

— Не е трябвало! — повтарям и си поемам дълбоко дъх, за да си подредя мислите. — Не си бил длъжен да го правиш! Ти просто си избрал да го направиш! Намирал си се в ужасно състояние след развода си. Бил си тъжен и гневен — знам, че е много жестоко от моя страна, но се налага да продължа: — Опитвал си се да направиш същото, което направи и Лоти. Същото, което направих и аз. Да поправиш разбитото си сърце. И си избрал да го направиш, като спасиш компанията на Бен вместо него. Но не си избрал правилния начин — поглеждам го в очите и меко добавям: — Това просто е бил твоят голям Несполучлив избор!

Лоркан едва си поема дъх. Ръцете му са свити в юмруци, като че събира сили да се пребори с нещо. Виждам болката в очите му и ми е гадно, че тъкмо аз я причиних. Но същевременно си давам сметка, че не аз съм я причинила.

— Ще се видим по-късно — изрича внезапно той и се отдалечава, преди да съм успяла да кажа каквото и да било. Нямам никаква представа дали някога изобщо ще ми проговори. И въпреки това се радвам, че му казах всичко това.

Поглеждам нежно към Ноа, който ни чака да приключим с разговора си. Същински образец на търпението.

— Сега вече може ли да отида да поплувам? — пита детето. — Вече може ли?

Представям си банския му, който е далече от нас, чак в куфара му при пиколото във фоайето. Представям си и колко път е дотам. Представям си и колко малко време ни остава до залеза.

— Какво ще кажеш да поплуваш по гащи, а? — поглеждам го и повдигам закачливо вежди. — Отново?

— По гащи! — провиква се щастливо той. — По гащи! Хей!

— Флис! — вдигам глава и виждам Нико, който върви през пясъка. Ризата му е снежнобяла и колосана, както винаги, лачените му обувки — все така блестящи. — Къде е сестра ти? Трябва да поговоря с нея за програмата на галавечерята. Тя и съпругът й са нашата Щастлива двойка на седмицата!

— Е, късмет, ако я хванеш! Тя е ей там! — и соча към суперяхтата в далечината.

— Можеш ли да се свържеш с нея? — поглежда ме крайно притеснен мениджърът. — Да й звъннеш по телефона? Трябва да направим репетиция за церемонията, всички чакат и…

— Морето? — намесва се Ноа, който вече е съблякъл всичките си дрехи и ги е хвърлил на пясъка. — Може ли вече да влизам в морето, мамо?

Поглеждам към нетърпеливата му физиономия и нещо пронизва сърцето ми. И внезапно осъзнавам кое е най-важно в живота. Не галавечерята. Не първата брачна нощ. Не и спасението на сестра ми. И със сигурност не Даниел. Най-важното е точно тук, пред очите ми.

Бельото ми е черно и най-обикновено. Спокойно би могло да мине за бански.

— Извини ме! — обръщам се весело към Нико и започвам да се събличам до сутиен и бикини. — Сега нямам време! Отивам да плувам със сина си!

* * *

След половин час плацикане в тюркоазените води на Егейско море всичко на този свят си идва на мястото. Късното следобедно слънце гали раменете ми, устните ми са солени от пяната, ребрата ме болят от смях.

— Аз съм акула! — крещи Ноа и се приближава към мен откъм плитчините. — Мамо, аз съм пляскаща акула! — разплисква бясно водата към мен и аз му отвръщам подобаващо, а след това двамата се пльосваме върху мекото пясъчно дъно на морето.

Всичко при него ще бъде наред. Така си казвам, докато притискам в обятията си малкото си момченце. И двамата ще бъдем добре. А Даниел да върви да си живее в Лос Анджелис, щом толкова иска. Впрочем там е много подходящо място за него. Там и без това обичат изкуствените хора.

Усмихвам се на Ноа, който леко се полюшква в плитчините до мен.

— Не е ли забавно, а? — питам.

— Къде е леля Лоти? — пита той. — Каза, че ще видим леля Лоти!

— Сега е заета — успокоявам го аз. — Но съвсем скоро ще я видим, обещавам ти!

Всеки път, когато погледна към огромната яхта, която се извисява на хоризонта, се улавям, че се чудя какво ли става на борда й. Странното е, че докато бяхме в Англия, животът на Лоти ми се струваше толкова близък, важен и наложителен. Но сега, когато сме тук, всичко това ми изглежда безкрайно далечно.

Това не е моят живот. Не е моят живот.

И изведнъж имам чувството, че чувам името си. Обръщам се автоматично и виждам Лоркан, застанал на брега, крайно нелеп за обстановката в деловия си костюм.

— Трябва да ти кажа нещо! — крещи не особено разбираемо той.

— Не те чувам! — крещя аз, без да помръдвам.

Вече не бързам заникъде. Ако ще и да иска да ми каже, че Лоти ще има близнаци от Бен, който се е оказал заклет нацист, новината пак може да почака.

— Флис! — изкрещява пак той.

Правя му знак с ръка, който би трябвало да означава: „Заета съм с Ноа! Ще се видим по-късно!“. Но не съм много сигурна, че той го схваща.

— Флис!

— Плувам!

По лицето на Лоркан започват да се събират облаци странни емоции. Изведнъж той пуска куфарчето си на пясъка и тръгва през плитчините, без да събуе обувките си и без да се съблече. Крачи бързо през вълните, докато не стига до мен и Ноа. После спира. Потънал е във водата почти до кръста. Толкова съм сащисана, че не се сещам какво да кажа. Ноа, който бе започнал да пищи от радост в мига, в който Лоркан нагази във водата, вече се гърчи от смях.

— Хей, ама ти май наистина не си чувал за бански, а? — отбелязвам с престорена сериозност.

— Трябва да ти кажа нещо! — отсича той и ме изпепелява с поглед, сякаш всичко това е по моя вина.

— Давай! Слушам!

Настъпва продължително мълчание, нарушавано единствено от разбиването на вълните, далечното бъбрене на хора по плажа и случайния писък на чайка. Очите на Лоркан са изпълнени с допълнителна доза настойчивост, а ръката му непрекъснато гази през косата му, очевидно опитвайки се да подреди мислите под нея. Поема си дълбоко дъх. После пак. Но нищо не казва.

До нас се приближава гумена лодка, пълна с деца, а после пак навлиза в морето. И Лоркан все така продължава да мълчи. Май ще трябва да го направя вместо него.

— Позволи ми да отгатна — изричам меко. — Вероятно в различен ред, но приблизително е това. Осъзнал си, че съм права. И ти е адски трудно. Би искал някой път да поговорим за това. Чудиш се какво правиш тук, защо преследваш Бен, когато той продава всичко мило и скъпо за теб. Изведнъж виждаш живота си по нов начин и осъзнаваш, че някои неща трябва да се променят — пауза. — И ти се иска да си беше взел бански.

Отново настъпва тишина. В бузата на Лоркан заиграва някакво дребно мускулче. Настръхвам. Да не би да прекалих?

— Почти отгатна — изрича накрая. — Но пропусна две неща — прави още две крачки през водата, която вече обгръща кръста му. — Никой никога не е схващал нещата така, както го правиш ти. Никой никога не ме е предизвиквал така, както го правиш ти. Беше права за Бен. Беше права и за снимката ми в сайта. Сега пак я погледнах и знаеш ли какво видях? — пауза. — Кой, за бога, си ти? Какво гледаш? Нямам време за теб!

Тук не мога да не се усмихна.

— И беше права. „Дюпри Сандърс“ не е моя компания — продължава и челюстта му се стяга. — Може и да ми се иска да е моя, но не е. Ако Бен толкова много иска да продава, да продава. Жернаков ще закрие цялото производство само след шест месеца, но щом е решил, така да бъде. Нищо на този свят не е вечно.

— Няма ли да се чувстваш огорчен, ако това стане? — не мога да не го притисна аз. — Вложил си толкова много в работата!

— Може би — кимва съвсем откровено той. — За известно време. Но дори огорчението с течение на времето избледнява. И двамата сме длъжни да го вярваме, нали така? — погледите ни се срещат и аз се изпълвам с емпатия към него. — Емоционалната инвестиция — там играта е най-груба.

— Но за едно нещо не беше права — допълва внезапно Лоркан. — Изобщо не беше права! Радвам се, че не си взех банския!

И с тези думи той сваля сакото си и го хвърля на брега. То се приземява във водата и Ноа със смях се хвърля към него през вълните.

— Ето, хванах го! — вдига го гордо. И започва да се киска щастливо, когато Лоркан събува едната си обувка, после другата и също ги хвърля на брега. — Потънаха! Обувките ти потънаха! — крещи.

— Ноа, можеш ли да се гмурнеш, за да извадиш обувките на Лоркан? — кискам се аз. — Остави ги на брега, миличък. Както изглежда, той също ще плува по гащи!

— По гащи! — крещи щастливо синът ми. — По гащи!

— По гащи! — ухилва му се Лоркан. — Това е най-добрият начин за плуване!

Двайсет и осма глава
Лоти

По вълните в далечината подскачат дребните фигурки на плуващите. Късното следобедно слънце хвърля дълги сенки на плажа. Децата пищят, младоженците се прегръщат, семействата играят заедно. И внезапно, от все сърце ми се приисква да съм като тях. Хора на обикновени почивки, без сложен живот, без нестабилни, егоцентрични съпрузи, без катастрофални избори, които са принудени да поправят.

Намразих яхтата в мига, в който се качихме на борда й. Яхтите са истински кошмар. Всичко тук е тапицирано в бяла кожа и аз се ужасявам да не оставя някое петно, а Юри Жернаков ме огледа най-нахално и очевидно веднага реши, че не ставам за негова пета съпруга. Поради това моментално бях запратена в компанията на две рускини със силикон и в устните, и в циците. Толкова са издути с тази модерна субстанция, че приличат на животни, направени от балони, а и разговорът, на който са способни, се ограничава единствено до въпроса: „В кутийката на коя компактна пудра на водещ дизайнер, ограничено издание, обичаш да се оглеждаш?“.

Моята е „Боди Шоп“, което изобщо не допринесе за продължаване на разговора.

Сега отпивам от чашата с мохито и чакам проблемите ми да се удавят в него. Но вместо да се пукнат и да изчезнат в далечината, те продължават да кръжат в мозъка ми, по-тежки и по-големи и отпреди. Всичко е една голяма катастрофа. Всичко е кошмарно. Идва ми да се разплача. Но не мога да плача. Намирам се на суперяхта. Трябва да бъда весела и бляскава и някак си да увелича съдържанието на деколтето си.

Привеждам се над перилата на палубата, където се намирам, и се чудя колко ли метра ни делят от повърхността на морето. Дали пък да не скоча?

Не, може да се нараня.

Само един бог знае къде е Бен. Откакто пристигнахме тук, той е направо непоносим. Надува се, пъчи се, хили се и непрекъснато повтаря на Юри Жернаков как и той самият планира да си купи голяма яхта.

Ръката ми се плъзва в джоба ми. От известно време в съзнанието ми се е загнездила една мисъл подобно на безкрайно търпелив човек, който не желае да се предава. Една и съща, много простичка мисъл. Седи си там вече часове наред. Мога да се обадя на Ричард. Мога да се обадя на Ричард. Полагам усилия да не й обръщам внимание, но не мога да се сетя за нито една причина, поради която да я определя като лоша идея. Струва ми се по-скоро вълнуваща. Радостна. Бих могла просто да му се обадя. Веднага.

Знам, че Флис веднага би ми казала да не го правя, но все пак това не е нейният живот, нали така?

Нямам представа какво точно бих искала да му кажа. Всъщност, мисля, че не искам да казвам нищо. Искам само да осъществя връзка. От рода на онази, която правиш, когато хванеш ръката на някого и я стиснеш лекичко. Та аз искам да стисна ръката му през етера. А ако той си дръпне ръката, тогава ще разбера.

Забелязвам, че онези две рускини се качват на палубата, затова се втурвам зад ъгъла, за да не ме видят. Вадя телефона си, вторачвам се за момент в него, а после плъзгам пръст по бутоните. И когато телефонът ми започва да набира неговия, сърцето ми се разтуптява и на мен ми прилошава.

— „Здравейте, това е телефонът на Ричард Финч.“

Отиде директно на гласова поща. Стомахът ми се свива панически и аз натискам бутона за прекъсване на връзката. Не мога да оставя гласово съобщение. Гласовото съобщение няма нищо общо със стискането на ръката. То е като плик, притиснат към дланта. А аз нямам представа какво бих искала да сложа в този плик. Никаква представа.

Опитвам се да си представя какво ли прави той в този момент. Нямам никаква идея какъв е животът му в Сан Франциско. Сигурно сега се събужда? Или си взема душ? Не знам дори как изглежда апартаментът му. Той просто се отдалечи от мен. Нови сълзи парят очите ми и аз се взирам унило в телефона си. Дали да не пробвам пак? Дали това ще се брои като досаждане?

— Лоти! Ето те и теб! — това е Бен, следван от Юри. Пъхам телефона обратно в джоба си и се обръщам към тях. Бен вече е зачервил солидно гребена и сърцето ми се свива от грозни предчувствия. Изглежда маниакално, като малко дете, което е останало будно твърде до късно. — Смятаме да запечатаме споразумението си с шампанско! — изрича той, идиотски опулен. — Юри разполага с няколко бутилки от невероятно скъпия „Круг“, представяш ли си?! Не искаш ли и ти да пийнеш с нас, а?

Двайсет и девета глава
Артър

Младежи! Все бързат, все препират и все държат да получат всички отговори, сега и веднага. Бедни, измъчени същества. Изтощават ме.

Винаги им казвам: „Не се връщайте! Никога повече не се връщайте!“.

Младостта си е все там, където сте я оставили, и точно там трябва да си остане. Всичко, което си е заслужавало да вземете в пътешествието си през живота, вече сте го взели.

Повтарям това вече двайсет години, обаче някой чува ли ме? Чува ме, трънки. Ето го още един. Идва. Пухти и въздиша, докато се катери по хълма. Като го гледам, към края на трийсетте е, миличкият. Изглежда приятен на фона на яркосиньото небе. Прилича ми малко на политик. Политик ли казах? Не, може би на филмова звезда.

Не си спомням физиономията му. Не че това значи нещо. Аз и собственото си лице вече не помня, когато го мерна в огледалото. Забелязвам как погледът му оглежда обстановката и ме зърва седнал под любимото ми маслиново дръвче.

— Артър? — пита рязко.

— Същият.

Набързо му вземам мярката. Изглежда заможен. Носи един от онези пуловери със скъпарските емблеми. Сигурно ще издържи да ми прави компания за няколко двойни скоча — като го гледам колко е як, изобщо няма да ги усети.

— Вероятно желаете едно уиски — изричам любезно. Никога не вреди овреме да насочиш разговора по посока на най-важното.

— Не искам уиски! — сопва се той. — Искам да знам какво стана.

Прозявката ми се изплъзва от устата ми, преди да съм успял да я спра. Толкова предсказуеми! Искал да знае какво е станало. Поредният търговски банкер в криза на средната възраст, завръщащ се в младостта си. На местопрестъплението. „Остави миналото там, където е! — ще ми се да му кажа. — Обърни се! Върни се в зрелия си и пълен с проблеми живот, защото няма да го оправиш тук!“

Но той няма да ми повярва. Винаги така става.

— Скъпо момче — изричам тихо, — просто си пораснал! Ето какво е станало!

— Не! — отсича нетърпеливо той и изтрива потното си чело. — Не разбирате! Идвам при вас по изключително важна причина! Изслушайте ме! — прави няколко крачки към мен. Забележителна височина. Целенасоченост, изписана по красивото му лице. — Изключително важна! — повтаря. — Не мислех да се замесвам, но не се сдържах. Трябва да го направя! Искам да знам точно какво стана в нощта на пожара!

Трийсета глава
Лоти

Когато в „Блей Фармасютикълс“ провеждам мотивационния си семинар със служителите, една от любимите ми теми е: „Можете да се учите от всичко“. Вземам за пример най-обикновена работна ситуация, давам възможност на всички да изложат идеите си, а след това обобщаваме наученото в списък от точки със заглавие „Какво научихте от това“.

След два часа, прекарани на яхтата на Юри Жернаков, един подобен списък би съдържал следните обобщения:

Никога не бих напълнила устните си със силикон.

Всъщност не бих имала нищо против да притежавам яхта.

Шампанското „Круг“ е небесна амброзия.

Юри Жернаков е толкова богат, че чак очите ми се насълзяват.

Бен буквално беше изплезил език. А какви бяха тези подлизурски шеги?

Каквото и да си мисли Бен, Юри не е заинтересован от „съвместни проекти“.

Единственото нещо, за което искаше да говорим, беше къщата.

Ако питате мен, Юри ще се отърве автоматично от компанията за производство на хартия.

Бен изобщо не осъзнава този факт.

Мисля, че понякога Бен не схваща абсолютно нищо.

Изобщо не трябваше да се връщаме през плажа.

Последното беше огромна грешка. Трябваше да помолим лодката да ни хвърли поне на километър от този плаж. Защото в мига, в който стъпихме на твърда земя, попаднахме в лапите на Нико.

— Господин и госпожо Пар! Тъкмо навреме за галацеремонията!

— Какво? — изгледа го доста грубо Бен. — Какви ги приказвате, за бога?

— Не се ли сещаш? — сръгах го аз. — Щастливата двойка на седмицата!

Нямаше никакъв начин да избягаме от това събитие. И сега се смесваме с двайсетина други гости на хотела, пием коктейли и слушаме оркестъра как свири „Вълшебна вечер“. Всички говорят за яхтата на Юри Жернаков, която е на пристан в залива. Вече чух Бен да казва най-малко на петима човека, че малко преди това ние сме били там и сме пили шампанско „Круг“. И всеки път, когато го чуя, се дръпвам като попарена. А сега всеки момент трябва да се качим на платформата и да получим трофея за Щастлива двойка на седмицата. Което си е пълна лудост.

— Мислиш ли, че има начин да се измъкнем от това? — прошепвам на Бен, когато разговорите наоколо затихват. — Така де, ние трудно можем да се наречем щастлива двойка на седмицата!

— Защо пък не? — поглежда ме с празен поглед Бен.

Защо пък не ли? Той сериозно ли говори?

— Защото вече говорим за развод! — просъсквам в ухото му.

— И въпреки това сме щастливи — отбелязва той.

Щастливи ли? Как е възможно той да бъде щастлив? Поглеждам го и внезапно ми се приисква да му зашлевя плесница. Той никога не е вземал на сериозно този брак. Никога. За него това е било просто развлечение. Поредната лудост. Като онзи път, когато аз пък се вманиачих по скандинавското плетиво и си купих плетачна машина.

„Но бракът не е плетачна машина!“ — идва ми да му се разкрещя. А всичко това тук е пълен абсурд! Искам да се махна!

— Аха, госпожо Пар! — спуска се от нищото към мен Нико, като че ли усетил намерението ми за бягство. — Почти сме готови за връчването на трофея!

— Страхотно! — сарказмът ми е толкова осезаем, че той се отдръпва като попарен.

— Мадам, позволете ми още веднъж да се извиня за неудобствата, които преживяхте по време на тази своя почивка! Както вече казах, за мен е удоволствие да ви предложа като компенсация делукс уикенд за двама в един от нашите кралски апартаменти, който включва всички хранения и едно гмуркане с шнорхел!

— Не мисля, че това е особено подходящо в случая! — срязвам го аз. — Вие провалихте медения ни месец! Провалихте брака ни!

Нико свежда очи към земята и промърморва:

— Мадам, аз съм съкрушен! Но трябва да ви кажа, че това не беше нито моя идея, нито мое желание! Беше голяма грешка от моя страна — грешка, за която винаги ще съжалявам. Но оригиналната идея беше на…

— Да, знам — прекъсвам го безцеремонно. — На сестра ми.

Нико кимва. Изглежда толкова съкрушен наистина, че се изпълвам със съчувствие към него. Знам каква може да бъде Флис. Когато тръгне на поредния си кръстоносен поход, никой не е в състояние да й откаже.

— Виж какво, Нико — казвам накрая. — Всичко е наред. Не те обвинявам за нищо. Много добре знам каква е сестра ми. Знам, че дори и от Лондон може да разиграва всички като марионетки!

— Беше много категорична — промърморва Нико и пак свежда глава.

— Прощавам ти! — изричам и му подавам ръка. — Но на нея не! — допълвам бързо. — Само на теб!

— Мадам, не заслужавам прошката ви! — изрича той и поднася ръката ми към устните си. — Желая ви много щастие!

Когато се отдалечава, аз не мога да не се запитам какво ли прави сега Флис. В гласовото си съобщение казва, че скоро пристига в хотела. Сигурно ще дойде утре. Е, аз пък сигурно ще откажа да я приема.

Отпивам още няколко глътки от коктейла си, докато водя учтив разговор с жена в синьо на тема кои спа процедури тук наистина си струват, като се старая всячески да избягвам Мелиса. Тя непрекъснато се опитва да измъкне от мен какво точно работим двамата с Бен и да повтаря не е ли малко опасно да нося винаги със себе си пистолет. А после, изведнъж, оркестърът замлъква и Нико се качва на сцената. Почуква няколко пъти микрофона и оглежда с огромна усмивка насъбралата се тълпа.

— Добре дошли, скъпи гости! — започва. — За нас е удоволствие да видим всички вас на нашия коктейл и галацеремонията! Така както Афродита е богиня на любовта, така и „Амба“ е домът на любовта! А тази вечер ще вдигнем тостове за една много специална двойка! Те са тук на меден месец и спечелиха наградата за Щастлива двойка на седмицата. Моля приветствайте Бен и Лоти Пар!

Избухват аплодисменти и Бен ме сръгва:

— Хайде, върви!

— Вървя! — тросвам му се ядосано. Проправям си път през пясъка към платформата и се качвам, но веднага съм принудена да присвия очи, защото светлините на прожекторите ме заслепяват.

— Поздравления, скъпо семейство! — провиква се Нико и ми поднася огромен сребърен трофей във формата на сърце. — А сега нека поставя и короните ви…

Корони ли?

И преди да успея да кажа каквото и да било, Нико поставя върху главите ни посребрени пластмасови корони. След това чевръсто мята лента на победител през рамото ми и отстъпва крачка назад.

— Представям ви двойката победител!

Публиката пак ръкопляска и аз се усмихвам измъчено под прожекторите. Това е абсурдно! Трофей, корона и лента? Чувствам се като кралица на красотата, но без последното.

— А сега няколко думи от нашата щастлива двойка! — съобщава Нико и подава микрофона на Бен, който автоматично го предава на мен.

— Здравейте на всички! — гръмна гласът ми из целия плаж и аз примигвам стреснато. — Много ви благодаря за тази… чест! Е, очевидно е, че ние сме една много щастлива двойка. Ние сме толкова… щастливи.

— Да, много щастливи — допълва в микрофона и Бен.

— На седмото небе сме.

— Това беше съвършеният меден месец!

— Когато Бен ми направи предложение, нямах никаква представа, че накрая ще се окажа толкова… щастлива! Много щастлива!

И изведнъж, без никакво предупреждение, по бузата ми се стича сълза. Не мога да се сдържа. Когато се погледна в онзи ресторант, възторжено съгласяваща се да се омъжа за Бен, имам чувството, че гледам друг човек. Полудял, объркан, напълно замаян човек. Но какво съм си мислела, за бога?! Женитбата ми за Бен беше като четири двойни шота водка. За момент успя да замаскира болката и аз се почувствах приказно. Но сега следва махмурлукът след препиването, а той не е никак приятен.

Усмихвам се още по-широко и се привеждам към микрофона.

— Ние сме много щастливи! — повтарям за по-сигурно. Всичко мина гладко и перфектно и между нас нямаше нито миг на напрежение. Нали така, скъпи?

Две нови сълзи се стичат по лицето ми. Надявам се да минат за радостни сълзи.

— Прекарахме си прекрасно, направо божествено! — допълвам, като трия сълзите си. — Прекрасно, идилично време! Съвършено във всеки смисъл и надали има двама по-щастливи от нас… — не довършвам, когато през ярките светлини забелязвам три силуета, които си проправят път към нас откъм морето. Всички са увити в хавлии, но въпреки това…

Това да не би да е…

Не, невъзможно!

Застанал до мен, Бен гледа в същата посока и постепенно зяпва от изумление.

— Лоркан? — провиква се, грабва микрофона от ръката ми и повтаря в него: — Лоркан, какво става, да те вземат мътните? Откога си тук?

— Лельо Лоти! — провиква се най-дребната увита в хавлия фигурка. — Лельо Лоти, ти имаш корона!

Но аз съм се опулила срещу третата фигура. И не мога да повярвам.

— Флис?!

Трийсет и първа глава
Флис

Вцепенявам се. Единствената възможна в момента реакция за мен е да се опуля напълно онемяла. Не така планирах да съобщя на Лоти, че съм пристигнала на остров Иконос.

— Флис! — повтаря тя и този път в гласа й се усеща някаква рязка нотка, която ме кара да потреперя. Какво да кажа сега? Какво мога да кажа? Откъде да започна?

— Флис! — възкликва Нико, преди още да съм успяла да подредя мислите си, и изтръгва микрофона от ръцете на Бен. — А ето и сестрата на щастливата двойка! — обръща се към публиката и обявява: — Позволете ми да ви представя Фелисити Грейвни, главен редактор на „Пинчър травъл ривю“! Тук е, за да потвърди петте звезди на нашия хотел чрез специален обзор! — усмихва се доволно. — Както сами виждате, току-що е оценила удоволствието от това да се потопиш във вълните на Егейско море!

Публиката се засмива учтиво. Не мога да не му го призная на Нико — никога не пропуска да се възползва от шанс за реклама!

— А сега нека качим цялото семейство на сцената! — допълва мениджърът и избутва Лоркан, Ноа и мен горе. — Семейна снимка за вашия специален албум от медения месец! Застанете един до друг!

— Какво, по дяволите, правиш тук? — просъсква Лоти и ме изпепелява с помътнели от гняв очи.

— Съжалявам — смотолевям. — Много, много съжалявам! Мислех си… Исках…

Устата ми е пресъхнала. Изгубила съм напълно дар слово. Сякаш думите са доловили вината ми и са побързали да се разбягат от ужас.

— Здрасти, лельо Лоти! — поздравява я ентусиазирано синът ми. — Дойдохме да те видим на почивката ти!

— Както виждам, вербувала си и Ноа! — изплюва ядовито сестра ми. — Браво на теб!

— Хайде, усмихнете се! — провиква се фотографът. — Гледайте насам!

Налага се да се стегна. Налага се да се извиня. Някак си.

— Добре де, слушай сега! — започвам скорострелно, докато светкавицата едва не ме ослепява. — Много, много, ама наистина много съжалявам! Лоти, не съм искала да разрушавам медения ти месец! Исках само да… Не знам. Да се грижа за теб, да те предпазя. Но сега разбирам, че трябва да се отдръпна. Ти си зряла жена, имаш си собствен живот, а аз допуснах огромна, колосална грешка и сега мога само да се надявам, че ще ми простиш! Освен това вие сте перфектна двойка! — обръщам се към Бен. — Здравей, Бен, радвам се да се запознаем! Аз съм Флис, твоята балдъза — и му поднасям неловко ръката си. — Предполагам, че ще се виждаме често по семейни празници или каквото и да е там…

— Насам! — провиква се фотографът и всички послушно се обръщаме.

— Значи ти си човекът, който стои зад всичко! Това включва ли тоалетната на Хийтроу? — пита Лоти и ме поглежда, наслаждавайки се на виновното ми изражение. — Как можа?! Как не те е срам?! Ами фъстъченото масло? Знаеш ли каква агония преживях, а?

— Да, знам, знам — преглъщам почти разплакана. — Нямам представа какво ми стана. Много съжалявам. Просто исках да те предпазя!

— Ти непрекъснато се опитваш да ме предпазваш от разни неща! Но не забравяй, че не си ми майка!

— Знам, че не съм — отвръщам и гласът ми потреперва. — Отлично го знам.

Очите ни се срещат и внезапно започват да си предават хиляди сестрински спомени. Безмълвно. За майка ни. За нашия живот. За това защо сме такива, каквито сме. А после в очите на Лоти нещо прищраква и всичко свършва. Погледът й отново става затворен и безкомпромисен.

— Широки усмивки от всички моля! — размахва ръце фотографът. — Погледнете насам!

— Лоти, някога ще ми простиш ли? — прошепвам и чакам отговора й, затаила дъх. — Моля те!

Настъпва продължителна, агонизираща тишина. Нямам представа накъде ще се залюлее махалото. Очите на Лоти не са фокусирани, а аз я познавам твърде добре, за да съм наясно, че в подобен момент не трябва да я пришпорвам.

— Усмивки! Хубави широки усмивки от всички! — продължава да ни измъчва фотографът. Но аз не мога да се усмихна, тя също. Осъзнавам, че съм стиснала палци. И на ръцете, и на краката.

Най-накрая, след цяла вечност Лоти се обръща и ме поглежда. Изражението й е презрително, но омразата й вече не е чак толкова силна. Моята хавлия започва да се плъзга надолу и аз се възползвам от възможността да се занимая за миг с нещо друго, като я вдигам и я пристягам отново около тялото си.

— Така — изрича накрая тя, като ме оглежда. — Ти наистина ли си плувала по бельо?

Вътрешно се поздравявам. Иска ми се да я прегърна. По нашите правила това означава прошка. Знам, че все още не ми се е разминало напълно, но поне има надежда.

— Банските са вече демоде — отбелязвам със същия безразличен тон като нея. — Не го ли знаеше?

— Готини бикини — признава неохотно тя.

— Благодаря.

— По гащи! — провиква се Ноа. — По гащи! Хей, лельо Лоти, имам един въпрос към теб — допълва невинно. — Сложихте ли кренвирша в хлебчето?

— Какво? — поглежда го Лоти дълбоко обидена. — Той да не би да има предвид… — и ме поглежда изумено.

— Сложихте ли вече кренвирша в хлебчето? — повтаря синът ми.

— Ноа! Това не е… твоя работа! Защо пък да не съм го направила? А и защо изобщо ме питаш? — изглежда толкова притеснена, че когато я поглеждам, автоматично заставам нащрек. Държи се по начин, сякаш… като че ли…

— Лоти? — повдигам вежди.

— Млъкни! — срязва ме разтреперана тя.

О, боже! Тя вече съвсем не може да се владее.

— Вие не сте ли… — започвам и млъквам. Още не са правили секс? И защо? Поради каква причина точно?

— Престани да говориш за това! — крещи сестра ми и всеки момент ще се разреве. — Просто се разкарай от брака ми! Разкарай се от моя меден месец! Разкарай се от живота ми!

— Лоти? — вглеждам се по-внимателно в нея аз. Очите й са влажни, устните й треперят. — Добре ли си?

— Естествено, че съм добре! — срязва ме веднага тя. — Защо да не съм добре? Имам най-щастливия брак в целия свят! Аз съм най-щастливата жена на света и съм напълно, тотално, колосално… — не довършва и разтърква очи, като че ли не може да повярва на онова, което вижда.

Присвивам очи в посоката, която гледа тя, и веднага разбирам какво вижда. Една фигура. Мъжка. Мъжът върви по плажа към нас с непогрешима, тежка, уверена походка. Лоти е толкова пребледняла, че се опасявам да не припадне — не че няма за какво. Втренчвам се сащисано в познатата фигура и през ума ми минават стотици възможности. Той се закле, че ще стои настрани. Тогава какво, за бога, прави тук?

Трийсет и втора глава
Лоти

Мисля, че ще получа сърдечен удар. Или мозъчен. Или какъвто и да е там удар. Кръвта от главата ми се отича моментално в краката ми, а после нахлува обратно нагоре, като че ли няма представа какво да прави със себе си. Не мога да си поема дъх. Не мога да помръдна. Не мога… нищо.

Това е Ричард. Тук.

Не на милиарди километри от мен, водещ напълно нов живот, в който е забравил, че съществувам. А тук, на остров Иконос. Върви към мен по плажа. Примигвам бързо срещу него — май съм получила някакъв спазъм на клепачите си. Не съм способна да кажа каквото и да било. В това няма никакъв смисъл. Но той нали е в Сан Франциско? Поне би трябвало да бъде в Сан Франциско!

А ето че сега си проправя уверено път към мен през публиката. Колкото повече приближава към мен, толкова по-силно треперя. Последният път, когато го видях, беше в онзи ресторант, когато му казах, че не съм приела несъществуващото му предложение. Имам чувството, че оттогава е минала цяла вечност. Но как въобще е разбрал къде съм?

Поглеждам косо към Флис, но тя изглежда толкова слисана, колкото съм и аз. А ето че той вече е пред сцената и ме гледа директно с онези негови тъмни очи, които обичам, и аз имам чувството, че няма да издържа. Тъкмо си мислех, че съм се овладяла напълно, а ето че той се появява и аз…

— Лоти — изрича той. Гласът му е басов и успокояващ както винаги. — Знам, че си… ом… — очевидно среща затруднения да изрече думата. — Омъжена! — отсича накрая. Знам, че си омъжена. И ти желая цялото щастие на света! — прави пауза и си поема дъх. Всички около него постепенно се смълчават. Публиката ни гледа в пълен захлас. — Поздравления! — погледът му се плъзва към Бен, но после настрани, като че ли Бен е някакво омразно създание, което той няма сили да гледа.

— Благодаря — смотолевям накрая.

— Затова няма да те задържам. Но прецених, че се налага да знаеш нещо! Не ти си подпалила онзи пожар!

— Какво? — зяпвам го аз, неспособна да осмисля чутото.

— Не ти си подпалила онзи пожар — повтаря той. — Било е друго момиче.

— Ама как… Какво… — преглъщам. — Ти как изобщо…

— Флис ми каза, че мислиш, че ти си подпалила пожара. Веднага разбрах, че тази вест те е съсипала, а и не можах да повярвам, че е истина. Затова отидох там, за да разбера истината.

— Ходил си в къщата за гости? — ахвам аз.

— Да. И поговорих с твоя приятел Артър — кимва Ричард. — Накарах го да ми покаже старите полицейски доклади. Той ми позволи да ги разстеля по масата му и да ги прочета подробно. И всичко веднага стана ясно. Пожарът не е започнал от твоята стая. Започнал е от стаята над кухнята!

За момент в главата ми настъпва такава каша, че не съм в състояние да кажа каквото и да било. Никой не смее дори да си поеме дъх. Единственият звук е от плющенето на близките чадъри от морския бриз.

— Ходил си в къщата за гости? — повтарям колебливо накрая. — Направил си всичко това? Заради мен?!

— Разбира се! — отсича Ричард, като че ли се разбира от само себе си.

— Въпреки че съм омъжена за друг?

— Разбира се — отсича отново Ричард.

— Но защо?

Ричард ме поглежда невярващо, като че ли иска да каже: „Ти наистина ли не знаеш?“. А после, съвсем простичко, отговаря:

— Защото те обичам — обръща се учтиво към Бен и допълва: — Извинявай!

Трийсет и трета глава
Флис

Никога, до края на живота си, няма да забравя сцената, която се разигра в следващия момент. Затаявам дъх. Наоколо цари пълно мълчание. Лоти се втренчва в Ричард като хипнотизирана, очите й са огромни. Лентата й от приза за Щастлива двойка на седмицата проблясва под лъчите на прожекторите, короната й се е свлякла леко на главата й.

— Ами… Ами… — очевидно не може да накара думите да излязат от устата й. — Ами… И аз все още те обичам! — смъква рязко короната си. — Обичам те!

Ричард видимо се стряска.

— Ама… — и сочи към Бен.

— Това беше грешка! — разридава се сестра ми. — Всичко това беше огромна грешка! И аз непрекъснато мислех за теб, обаче ти замина за Сан Франциско, но ето че сега си тук и… — внезапно се обръща към мен и ме поглежда през сълзи. — Флис? Ти ли доведе Ричард тук?

— Ъммм… донякъде… — изричам предпазливо.

— Тогава и теб обичам! — изписква Лоти и ме прегръща. — Обичам те, Флис!

— О, Лоти! — и моите очи вече са пълни със сълзи. — Обичам те! Просто искам да бъдеш най-щастливата жена в целия свят!

— Да, знам! — отсича тя, после се обръща, скача от сцената и се хвърля право в обятията на Ричард. Следва най-силната прегръдка, която някога съм виждала. — Мислех, че завинаги си си отишъл от мен! — промърморва в рамото му. — Мислех, че завинаги си заминал! Не можех да го понеса! Не бях в състояние да го понеса!

— Аз също не можех да го понеса — изрича той и поглежда притеснено към Бен. — Единственият проблем е, че… ммм… че си омъжена и…

— Да, знам — въздъхва нещастно тя. — Знам. Но не искам да съм!

Антените ми отново застават нащрек. Това е моят миг! Аз също скачам от сцената и потупвам силно Лоти по рамото.

— Лоти, кажи ми истината! Много е важно! — когато тя се обръща, аз я хващам за раменете, поглеждам я в очите и питам: — Вие… — поглеждам към Ноа. — Вие сложихте ли кренвирша в кифличката? Направихте ли го? Кажи ми истината! Много е важно!

Трийсет и четвърта глава
Лоти

О, какъв смисъл има да лъжа?

— Не! — изкрещявам аз почти предизвикателно. — Не сме го направили! Ние сме тотални измамници! Изобщо не сме щастлива двойка! Всъщност дори не сме двойка! Ето, заповядай! — обръщам се към Мелиса, която наблюдава алчно сцената заедно с останалите. — Ето ти короната ми! Ето ти и лентата! — свалям всичко и измъквам трофея от ръцете на Бен. — Ето ти всичко! Ние непрекъснато говорехме лъжи на онова състезание!

Връчвам й всичко, а тя ме поглежда с присвити очи и пита:

— Значи първата среща в моргата…

— Лъжа — кимвам.

— Сексът на бюрото на районния прокурор?

— Пълна лъжа.

— Знаех си! — провиква се тя и се обръща триумфално към съпруга си. — Не ти ли казах, а? — слага тържествено посребрената корона на главата си и вдига високо сребърния трофей. — Това принадлежи на нас, доколкото разбирам. Ние сме Щастливата двойка на седмицата, много благодаря!

— О, за бога, Мелиса! — срязва я Мат. — Разбира се, че не сме!

Междувременно Ричард се е втренчил многозначително в мен и пита:

— Значи, вие всъщност не сте…

— Нито веднъж!

— Дааа! — вдига щастливо ръце Ричард във въздуха, изпаднал в пълен екстаз. — Така ти се пада! Дааа! — изглежда много по-агресивен, отколкото някога съм го виждала и, честно да си призная, така ми харесва още повече.

— А ти си прелетял половината свят заради мен — въздъхвам щастливо и отпускам глава на рамото му. Пак.

— Разбира се.

— А после си долетял до Гърция.

— Разбира се.

Не знам защо досега съм си мислела, че Ричард не е романтичен. Не знам защо изобщо се разделихме. Ухото ми е опряно в гърдите му и чувам познатите, успокояващи удари на сърцето му. Това е мястото, където искам да остана завинаги. Изключила съм се напълно от останалата част от света, въпреки че долавям и частични гласове в околното пространство.

— Можеш да получиш автоматично анулиране на брака! — не спира да повтаря Флис. — Разбираш ли, Лоти? Това е брилянтно! Можеш да получиш анулиране!

— Казва се „хлебчето“ — мърмори до нея Лоркан. — Да сложиш кренвирша в хлебчето!

Трийсет и пета глава
Флис

Да, тя беше права за залезите. Никога през живота си не съм виждала нещо по-забележително! Слънцето се спуска бавно надолу по небето и не просто потъва, а хвърля лъчи в толкова ярко розово и оранжево, че ми напомня за един от супергероите, по които се възторгва Ноа.

Свеждам поглед към лицето на Ноа, окъпано в розови отблясъци, и си казвам: „Той ще се оправи, ще бъде добре“. За първи път от цяла вечност насам не усещам нито болка, нито напрежение, нито гняв. Той ще бъде добре. Ще се оправи. Аз също ще се оправя. Всичко е за добро.

А после настъпи странно време за всички нас. Едновременно катарзисно и неловко, притеснително и радостно, смутено и прекрасно. Нико настани всички ни на маса в ресторанта на плажа, където петимата седнахме и започнахме с мезе, което подразни вкусовите ни брадавички, след което дойде и агнешко, печено на бавен огън, което накара вътрешностите ни да изхленчат от екстаз.

Храната тук наистина е много добра. Непременно трябва да я включа в обзора си!

Имаше и множество въпроси, разбира се. Какви ли не разкази. И много целувки.

Двете с Лоти сме… добре. Така мисля. Разбира се, между нас все още има леко напрежение по някои въпроси, но като цяло всичко тук беше истинско откровение. На път сме най-сетне да проумеем какви сме една за друга, за което най-вероятно ще помислим сериозно по-късно. (Или изобщо няма да си направим труда и просто ще продължим да живеем, което е доста по-вероятно.)

Лоркан беше нашата тиха звезда. Пренасочваше разговора в друга посока, когато заплашваше да стане неловко, поръчваше фантастични вина и коляното му непрекъснато докосваше моето под масата, а на мен ми беше много приятно. Харесвам го. Не просто си падам по него — наистина го харесвам.

Що се отнася до Бен, той изчезна. Което е разбираемо. След като стана ясно, че той беше публично отхвърлен заради друг мъж от чисто новата си съпруга, се омете нанякъде. Не го обвинявам. Предполагам, че е потърсил утеха в някой бар.

Ричард и Лоти отидоха на разходка по плажа, а Ноа хвърля камъчета във водата, така че в момента сме само аз и Лоркан. Седим на един нисък зид, опрели боси крака в топлия пясък. Уханието на гозбите от ресторанта се слива със соления морски въздух и лекия аромат на неговия афтършейв, което извиква в главата ми всякакви спомени.

Аз не само го харесвам, аз си падам по него. Доста.

— О, забравих! — изрича внезапно той. — Взех ти нещо!

— Взел си нещо за мен ли? — поглеждам го изненадано.

— Не е нищо особено. Сложих го настрани и… Почакай! — връща се в ресторанта и аз го проследявам крайно заинтригувана. Няколко секунди по-късно той се връща, прегърнал цвете в саксия. И по-точно — маслиново дръвче в саксия.

— За терасата ти — казва и аз го зяпвам изумено.

— Купил си това за мен? — толкова съм трогната, че очите ми се насълзяват. Не си спомням кога за последен път някой ми е купувал нещо.

— Нуждаеш се от нещо — отбелязва със сериозен тон той. — Нуждаеш се от… начало!

И да искаше, надали щеше да го каже по-добре! Да, аз се нуждая от начало. Когато пак го поглеждам, очите му излъчват такава топлота, че усещам как нещо вътре в мен се препъва.

— Но аз нямам нищо за теб — промърморвам.

— Ти вече ми подари нещо — яснота — кратка пауза. — Затова аз реших да ти подаря мир — погалва нежно листата на малкото дръвче. — Стореното сторено!

Да, стореното сторено. Думите отекват в съзнанието ми отново и отново. И после се изправям на крака. Има нещо, което непременно трябва да направя, веднага. Свалям флашката от верижката на врата ми и я оглеждам. В това дребно парче метал се съдържат цялата ми болка и гняв към Даниел. Имам чувството, че е отровно. Трови ме. Затова трябва да си замине.

Насочвам се бързо към плитчините и слагам ръка на рамото на Ноа, Когато той вдига глава, аз му се усмихвам и казвам:

— Скъпи, имам нещо за теб, което можеш да хвърлиш! — и му подавам флашката.

— Но, мамо! — поглежда ме шокирано детето. — Това е компютърно нещо!

— Да, знам — кимвам. — Но е компютърно нещо, от което повече нямам нужда. Просто го хвърли в морето, Ноа. Колкото можеш по-далече!

И после гледам как той поема флашката, замахва силно и я хвърля. Три подскока върху водата и нея вече я няма. Потъна в Егейско море. Замина, наистина си замина.

Поемам бавно нагоре по плажа, обратно при Лоркан, наслаждавайки се на усещането за топлия пясък под босите ми крака.

— Така — отсича той, протяга ръка и сплита пръсти в моите.

— Така — кимвам.

Тъкмо се каня да му предложа да се поразходим по плажа, когато до ушите ми достига гласът на Бен. — Лоркан, ето те и теб! Най-сетне!

Няма нужда дори да го поглеждам, за да разбера, че е пиян. И не мога да не изпитам поне малко съчувствие към него. Надали му е лесно в този момент.

— Здрасти, Бен! — поздравява Лоркан и се изправя на крака. — Добре ли си?

— Днес се срещнах с Жернаков. На яхтата му! — заявява Бен и ни поглежда в очакване. Очевидно чака възторжената ни реакция. — Срещнах се с него на яхтата му — повтаря. — Пийнахме „Круг“, побъбрихме си, е, знаеш как е…

— Страхотно! — кимва учтиво Лоркан. — Значи в крайна сметка реши да продаваш, а?

— Може би. Да! — отсича нападателно Бен. — Защо пък не?!

— Жалко, че не ме уведоми по-навреме, за да не хабя толкова седмици в подготвянето на документите за рефинансиране и преструктуриране. Вече стават излишни, не мислиш ли?

— Не. Всъщност… да — отговаря доста объркано Бен. — Проблемът е… — и се поклаща застрашително. — С Юри постигнахме споразумение. Джентълменско споразумение. Но сега… — изтрива чело. — Вече ми изпрати имейл, от който нищо не разбирам… — и подава своето блекбъри на Лоркан, който не му обръща внимание и само го гледа с напълно неразгадаемо изражение.

— Ти наистина искаш да продаваш — казва тихо. — Компанията, която баща ти е градил години наред. Ти просто я оставяш да потъне в небитието.

— Не е точно така! — сопва му се агресивно Бен. — Юри казва, че за компанията нищо няма да се промени.

— Нищо няма да се промени ли? — избухва в смях Лоркан. — И ти му се върза?

— Заинтересован е от разработването на нови проекти! — отсича разгорещено Бен. — Мисли, че това е страхотна малка компания!

— И ти си повярвал, че Юри Жернаков е заинтересован да създаде нова серия хартия за средния потребител, така ли? — поклаща глава Лоркан. — Ако наистина го вярваш, значи тогава си още по-наивен, отколкото те мислех. Той просто иска къщата, Бен! Нищо друго! Надявам се да получиш добра цена от него.

— Ами всъщност не съм много сигурен, че ние… — Бен пак трие чело, безсъмнено хванат натясно. — Трябва да погледнеш това — и пак подава телефона си на Лоркан, който обаче вдига ръце.

— По това време не мога да правя нищо — изрича спокойно.

— Работният ми ден свърши!

— Ама аз нямам представа за какво се съгласих! — възкликва отчаяно Бен. Цялата му самоувереност се е изпарила. — Моля те, погледни, Лоркан! Оправи тази каша!

Настъпва продължителна тишина и за момент имам усещането, че Лоркан ще капитулира. Но накрая той поклаща глава и казва тъжно:

— Бен, достатъчно каши съм ти оправял вече! И трябва да спра!

— Какво?

— Подавам си оставката.

— Какво?! — сащисва се Бен. — Ама ти… не можеш да го направиш!

— Считай го за предизвестие. Вече и без това останах твърде дълго при теб. Баща ти го няма и… мисля, че и на мен ми е време да си отида.

— Ама… ти не можеш да го направиш! Ти даваш всичко за тази компания! — провиква се паникьосано Бен. — Даваш много повече от мен! И дори я обичаш!

— Да. И точно в това е проблемът — в гласа на Лоркан се усеща горчивина и аз протягам ръка, за да стисна лекичко неговата. — Ще ти помогна, с каквото мога, докато тече периодът на предизвестието ми, но после си тръгвам. Мисля, че така е най-добре.

— А аз какво ще правя сега? — възкликва Бен, искрено уплашен.

— Ще поемеш контрола над ситуацията — отбелязва Лоркан и прави крачка към него. — Бен, имаш избор. Ако толкова искаш, можеш да продадеш компанията на Юри, разбира се. Да си прибереш парите и да се забавляваш. Но знаеш ли какво друго би могъл да направиш? Да поемеш юздите. Контрола. Това е твоята компания, Бен! Твоето наследство! Възползвай се от него!

Бен го зяпа втрещено.

— Можеш да го направиш — допълва Лоркан. — Няма съмнение, че предизвикателството е доста голямо. За да се справиш с него, трябва наистина да го искаш!

— Сключих джентълменско споразумение с Юри! — провиква се Бен и очите му започват да се стрелкат като на подплашено животно. — О, господи! Сега какво да правя?

— Юри Жернаков не е никакъв джентълмен — отбелязва саркастично Лоркан. — Затова смятам, че в това отношение няма да имаш проблеми — въздъхва и плъзга пръсти през косата си. Изражението му си остава все така неразгадаемо. — Виж какво, Бен. Нося документите за преструктуриране в куфарчето си и ако желаеш, утре можем да ги прегледаме. Ще ти обясня с какви опции разполагаш — или поне така, както ги виждам аз — прави пауза. — Но няма да ти казвам какво да правиш! Ако искаш продавай, ако искаш — не. Изборът си е твой! Изцяло твой!

Бен не откъсва очи от Лоркан. Отваря, а после затваря устата си, очевидно неспособен да каже каквото и да било. Накрая се завърта на пети и се отдалечава, като по пътя прибира телефона в джоба си.

— Браво на теб! — стисвам отново ръката на Лоркан, когато се връщаме на зида. — Постъпи много храбро!

Лоркан не казва нищо. Само накланя глава.

— Дали ще направи опит да заеме мястото си? — питам колебливо.

— Може и да направи — въздъхва Лоркан. — Но ако не го направи сега, никога няма да го направи.

— А ти какво ще правиш, когато напуснеш компанията?

— Нямам представа — свива рамене той. — Може би ще приема онази оферта за работа в Лондон, която имах.

— Лондон ли? — светват очите ми.

— Или в Париж — подмята нарочно той. — Говоря перфектно френски.

— Париж изобщо не става! — отсичам. — Това всички го знаят!

— Тогава в Квебек.

— Много смешно! — удрям го с лакът в ръката аз.

— Аз съм адвокат — изрича Лоркан и от дразнещия му тон вече няма и следа. Изглежда по-скоро замислен. — За това съм учил. Това съм работил. Е, може и да съм се отклонил от пътя за няколко години. Може би наистина направих грешен избор — поглежда ме, а аз кимам в знак на съгласие. — Но вече е време да се върна в моя път!

— Уха! Загрейте двигателите!

— С пълна пара напред!

— Виждаш живота като пътешествие с параход ли? — поглеждам го изумено аз.

— О, не! Той е пътешествие по суша! По път! Всички го знаят!

— Не, с параход е!

— Не, по път е!

Седим си така още известно време и наблюдаваме как розовото и оранжевото на залеза се превръщат в бледомораво, индигово и ивици яркочервено. Наистина си го бива този залез!

Междувременно Лоти и Ричард се връщат от разходката си по плажа и се мятат на зида до нас. „Изглеждат добре заедно“ — не мога да не си помисля аз. Просто си пасват.

— Е, вече съм без работа — съобщава спокойно Лоркан на Лоти. — И всичко е по вина на сестра ти!

— Не е вярно! — провиквам се аз. — Защо да е по моя вина?

— Ако не ме беше накарала да погледна на живота си през нови очи, никога нямаше да си подам оставката — отбелязва той и по устните му пробягва усмивка. — Така че, имаш да отговаряш за доста неща!

— Напротив, направих ти услуга! — тросвам му се аз.

— И въпреки това си виновна! — в очите му проблясват весели пламъчета.

— А, не! — отсичам. — Възразявам, Ваша светлост! Всъщност вината е изцяло на Лоти! Ако не се беше омъжила така внезапно, никога нямаше да се запознаем и никога нямаше да говорим по този въпрос!

— Аха! — кимва Лоркан. — Е, възражението е основателно. Хубаво — обръща се към Лоти и отсича: — Значи вината е твоя!

— Не е моя! — срязва го тя. — Вината е на Бен! Този глупав брак беше негова идея! Ако той не ми беше предложил, никога нямаше да дойда тук, а ти никога нямаше да се запознаеш с Флис!

— Значи злодеят в цялата тази история е Бен, така ли? — поглежда я въпросително Лоркан.

— Да! — отговаряме в хор двете с Лоти.

— Да! — съгласява се с нас и Ричард.

Небето вече е станало тъмночервено, тук-там с ивици тъмносиньо. Слънцето се е превърнало в резен оранжева яркост на хоризонта. Представям си го как се спуска към другата половина на света, към друго небе, огрявайки други като Лоти и мен, с всички техни радости и тревоги.

— Почакайте! — отсичам изведнъж и скачам, озарена от неочаквано вдъхновение. — Злодеят в тази история не е Бен, а Ричард! Ако той беше направил предложение на Лоти, когато трябваше, нито едно от тези неща нямаше да се случи!

— О! — възкликва Ричард и неловко се почесва по носа. — Ясно.

Настъпва чудата, напрегната тишина, в които се чудя дали Ричард няма да се хвърли на едно коляно на пясъка, за да приключи най-сетне с това. Но моментът отминава и никой не казва нищичко. И въпреки това атмосферата е натежала от някакво очакване. И може би неудобство. Изобщо не трябваше да го споменавам…

— Мисля, че мога да направя нещо по този въпрос! — възкликва внезапно Лоти със странен пламък в очите. — Почакайте! Къде ми е чантата?

Наблюдавам я озадачено как се връща в ресторанта, отива директно на нашата маса и започва да рови в чантата си. Какво, за бога, е намислила?

И после внезапно ахвам. О, боже! Сещам се какво прави. Идва ми да се разскачам от радост, от нерви, от напрежение. Би могло да се получи брилянтно, удивително…

Ричард, гледай този път да не прецакаш нещата!

И после тя се връща обратно при нас, и брадичката й леко трепери, и аз веднага разбирам какво ще направи, и съм особено щастлива, че съм тук, за да го видя.

Не смея да си поема дъх. Лоти тръгва бавно и уверено към Ричард. Прикляква пред него и му поднася пръстен.

За мое огромно облекчение забелязвам, че пръстенът е доста добър. Съвсем мъжествен. Точно както каза и тя.

— Ричард — започва тя и рязко издишва, видимо притеснена, — Ричард…

Трийсет и шеста глава
Лоти

Очите ми са пълни със сълзи. Не мога да повярвам, че го правя! Чудя се защо толкова чаках, за да го направя.

— Ричард — изричам за трети път, — въпреки че понастоящем съм на теория омъжена за друг, ти… ще се ожениш ли за мен?

Настъпва напрегната тишина. И последният резен от слънцето потъва в морето, а над нас тъмносиньото небе се обсипва със звезди.

— Разбира се, разбира се, разбира се! — провиква се Ричард и ме притиска в мечешка прегръдка.

— Ще се ожениш за мен?

— Разбира се! Точно това искам и аз! Брак! С теб! Нищо друго! Какъв идиот бях преди! — удря се по главата. — Бях глупак. Бях…

— Няма проблеми — казвам меко. — Знам. Та… това „да“ ли е?

— Естествено, че е „да“! Боже господи! — клати глава. — Разбира се, че е „да“! Вече за нищо на света няма да те пусна да си отидеш от мен! — и стисва ръката ми толкова силно, че се опасявам да не ми спука някоя кост.

— Поздравления! — хвърля се Флис на врата ми, а Лоркан разтърсва енергично ръката на Ричард. — Вече сте сгодени! Този път наистина! Трябва ни шампанско!

— И анулиране — вметва делово Лоркан.

Аз съм сгодена! За Ричард! Еуфорията ми е толкова голяма, че имам чувството, че ще литна. Шокът от собствената ми постъпка също не е малък. Аз направих предложение? Аз направих предложение?! Но защо не го направих още тогава? Толкова е лесно!

— Браво, момиче! — отсича Лоркан, като ме целува. — Поздравления!

— Толкова съм щастлива! — подскача сестра ми. — Толкова, толкова съм щастлива! Точно на това се надявах! — клати изумено глава. — След всичко, което преживяхме… — и стисва лекичко ръката ми.

— Да, след всичко, което преживяхме — отвръщам на стисването й.

Край нас минава сервитьор и Флис го спира.

— Шампанско, моля! Трябва да отпразнуваме един годеж!

И сега, когато най-сетне всички си поемаме дъх, настъпва пауза. Всички вперват очи в пръстена, който лежи в дланта ми. Ричард все още не си го е взел. Дали да не го поставя на пръста му? Или просто да му го поднеса? Или… какво да направя? Какво точно се прави с годежните пръстени за мъже?

— Скъпа, относно пръстена — изрича накрая Ричард. Веднага забелязвам как полага огромни усилия да превърне изражението си от неуверено в ентусиазирано, но нещо не се получава.

— Хубав пръстен — вметва Лоркан.

— Да, прекрасен! — приглася окуражаващо Флис.

— Абсолютно! — побързва да се съгласи Ричард. — Много… бляскав. Много елегантен. Само дето…

— Не си длъжен да го носиш! — побързвам да се намеся аз. — Той не е за носене. Можеш да си го държиш на нощното шкафче или… където решиш… примерно в чекмедже или… сейф…

Облекчението по лицето на Ричард е толкова осезаемо, че ми идва да се изкискам. И когато той пак ме притиска в обятията си, аз плъзвам тихичко пръстена в джоба си. Просто ще забравим за него.

Знаех си, че този пръстен е голяма грешка!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.